Mitä valtio on tehnyt rahallemme?
Murray N. Rothbard

Sisällysluettelo

Johdanto neljänteen painokseen

I .Johdanto
II. Raha vapaassa yhteiskunnassa
III. Valtion Sekaantuminen Rahaan
IV. Lännen rahallinen romahdus

Copyright © 1963, 1985, 1990 by Murray N. Rothbard
Copyright © 1980, 1991, 2005, 2008 Ludwig von Mises Institute
Copyright © 2008 Petri Kajander (translation)

Mitä valtio on tehnyt rahallemme?
Murray N. Rothbard

Sisällysluettelo

Johdanto neljänteen painokseen

I.
Johdanto

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

1. Vaihdannan arvo
2. Vaihtokauppa
3. Epäsuora vaihdanta
4. Rahan edut
5. Rahan yksikkö
6. Rahan muoto
7. Yksityiset kolikot
8. Asianmukainen rahan tarjonta
9. Hamstraamisen ongelma
10. Hintatason vakauttaminen?
11. Yhtäaikaiset rahat
12. Rahavarastot
13. Yhteenveto

III.
Valtion Sekaantuminen Rahaan

1. Valtion tulonlähteet
2. Inflaation taloudelliset vaikutukset
3. Rahapajan pakollinen monopoli
4. Metallipitoisuuden alentaminen
5. Greshamin laki ja kolikot
6. Yhteenveto: valtio ja kolikot
7. Pankkien salliminen kieltäytyä maksusta
8. Keskitetty pankkitoiminta: inflaation rajoitteiden poistaminen
9. Keskitetty pankkitoiminta: inflaation ohjaaminen
10. Siirtyminen pois kultakannasta
11. Fiat-raha ja kultaongelma
12. Fiat-raha ja Greshamin Laki
13. Valtio ja raha

IV.
Lännen rahallinen romahdus

1. Vaihe I: Klassinen kultakanta, 1815-1914
2. Vaihe II: Ensimmäinen maailmansota ja sen jälkeen
3. Vaihe III: Kultavaluuttakanta (Britannia ja Yhdysvallat) 1926-1931
4. Vaihe IV: Kelluvat fiat-valuutat, 1931-1945
5. Vaihe V: Bretton Woods ja uusi kultavaluuttakanta (Yhdysvalloissa) 1945-1968
6. Vaihe VI: Bretton Woodsin purkautuminen 1968-1971
7. Vaihe VII: Bretton Woodsin loppu: kelluvat fiat-valuutat, elokuu-joulukuu 1971
8. Vaihe VIII: Smithsonian sopimus, joulukuu 1971 – helmikuu 1973
9. Vaihe IX: Kelluvat Fiat-valuutat, maaliskuu 1973 - ?

Copyright © 1963, 1985, 1990 by Murray N. Rothbard
Copyright © 1980, 1991, 2005, 2008 Ludwig von Mises Institute
Copyright © 2008 Petri Kajander (translation)

Johdanto neljänteen painokseen

Rahapolitiikka on—sodan lisäksi—valtion pääasiallinen työkalu sen vallan kasvattamiseen. Se mahdollistaa hallinnon kasvun, rahoittaa alijäämät, palkitsee erityisintressejä ja järjestää vaalitulokset. Ilman sitä liittovaltiollinen leviathan romahtaisi ja voisimme palata perustajiemme tasavaltaan.

Rahajärjestelmämme ei ole pelkästään poliittisesti väärinkäytetty, se myös aikaansaa inflaation ja bisnessyklin. Mitä on tehtävissä?

Vastauksena tähän kysymykseen Mises Instituutti on iloinen esittäessään tämän neljännen ja hiukan laajennetun painoksen Murray N. Rothbardin klassikosta Mitä valtio on tehnyt rahallemme?

Ensimmäisen kerran julkaistuna vuonna 1964 tämä on professori Rothbardin yksi vaikutusvaltaisimmista teoksista sen pituudesta huolimatta. En pysty laskemaan kuinka monta kertaa akateemikot ja maallikot yhtä lailla ovat kertoneet minulle miten tämä teos on lopullisesti muuttanut heidän näkemyksensä rahapolitiikasta. Tämän kirjan luettuaan kukaan ei kuuntele Fedin viranomaisten julkistuksia kunnioituksella tai lue rahatalouden tekstejä herkkäuskoisena. Mitä valtio on tehnyt rahallemme? on poikkeuksetta paras johdanto rahaan. Kieli on selkeää, logiikka periksiantamatonta ja faktat vastustamattomia—kuten kaikissa professori Rothbardin kirjoituksissa.

Hänen teemansa tässä teoksessa ovat teoreettisia, poliittisia sekä historiallisia. Teorian osalta hän on yhtä mieltä Ludwig von Misesin kanssa siitä, että raha sai alkunsa vapaaehtoisesta vaihdannasta markkinalla. Yhteiskunnalliset sopimukset tai valtiolliset julistukset eivät aikaansaaneet rahaa. Se on luonnollinen seuraus yksilöiden etsiessä vaihtokauppaa monitahoisempia taloudellisia suhteita.

Mutta toisin kuin kaikki muut hyödykkeet, rahan määrän kasvu ei sisällä mitään sosiaalista hyötyä, koska rahan päätehtävä on helpottaa muiden tavaroiden ja palveluiden vaihdantaa. Itse asiassa rahan määrän lisäämisellä keskuspankin, kuten Fed, kautta on hirvittävät seuraamukset, ja professori Rothbard tarjoaa kaikkein selkeimmän saatavilla olevan selityksen inflaatiolle.

Poliittisesti hän perustelee vapaan markkinan kykenevän ja sen nimenomaisesti tulisi vastata rahan tuotannosta ja levityksestä. Ei ole mitään tarvetta tehdä siitä Yhdysvaltain valtionvarainministeriön monopolia, puhumattakaan julkis-yksityisestä pankkikartellista kuten Fed.

Toimiva raha tarvitsee ainoastaan kiinteän määritelmän juurrutettuna rahallisessa käytössä kaikkein sopivimpaan hyödykkeeseen, sekä oikeudellisen järjestelmän joka valvoo sopimuksia sekä rankaisee varkaudesta ja petoksesta. Vapaassa markkinassa, lopputulos on ollut, ja olisi, kultakanta.

Tällaisessa vapaan markkinan järjestelmässä raha olisi vaihtokelpoinen kotimaassa ja kansainvälisesti. Käteistalletuksille olisi 100-prosenttiset reservit, kun taas määräaikaistalletuksien reservisuhde olisi alistettuna pankkiirien taloudelliselle harkinnalle sekä kuluttajien tarkkaavaisuudelle.

Lopulta kuitenkin professori Rothbardin työn historiallinen perspektiivi tekee siitä niin vakuuttavan. Alkaen 1800-luvun klassisesta kultakannasta hän lopettaa todennäköiseen eurooppalaisen valuuttayksikön ilmestymiseen sekä mahdolliseen maailman fiat-rahaan. Erityisen huomattavia ovat hänen selityksensä Bretton Woods järjestelmälle ja kultaikkunan sulkeutumiselle 1970-luvun alussa.

Professori Rothbard näyttää, että valtio on aina ja kaikkialla ollut vakaan ja jämäkän rahan vihollinen. Pankkikartellien ja inflaation avulla valtio ja sen suosimat erityisintressit ryöstävät kansan ansiot, vesittävät markkinan rahan arvon ja aiheuttavat taantumat ja lamat.

Valtavirran talousteorioissa pääosa tästä kielletään tai sivuutetaan. Painotus on aina ”parhaassa” tavassa käyttää talouspolitiikkaa. Minkä pitäisi ohjata Fediä? Bruttokansantuotteen? Korkotasojen? Tuottokäyrän? Dollarin arvon ulkomaanvaluutassa? Hyödykeindeksi? Professori Rothbard kertoisi meille, että kaikki nämä kysymykset pitävät sisällään oletuksen keskitetystä suunnittelusta, ja ovat rahallisen pahuuden lähde.

Tulkoon tämä kirja levitetyksi laajalle ja kauas niin että, kun seuraava rahakriisi saapuu, amerikkalaiset tulevat lopulta kieltäytymään ottamasta vastaan mitä valtio on tekemässä rahallemme.

Llewellyn H. Rockwell
Ludwig von Mises Instituutti
Auburn yliopisto
Marraskuu 1990

I.
Johdanto

Harvat taloustieteen aihealueet ovat enemmän sotkussa, enemmän sekaisin kuin raha. Runsas kiistely ”tiukasta rahasta” vastaan ”löysä raha,” Federal Reserve Systemin ja valtionvarainministeriön rooleista, kultakannan eri variaatioista jne. Tulisiko valtion pumpata rahaa talouteen vai ottaa sitä pois? Minkä valtion yksikön? Tulisiko sen rohkaista luotonantoa vai hillitä sitä? Tulisiko sen palata kultakantaan? Jos kyllä, niin millä arvolla? Nämä ja lukemattomat muut kysymykset kertautuvat, ilman näkyvää loppua.

Ehkäpä näkemyksien runsaus rahakysymyksessä juontuu ihmisen taipumuksesta olla ”realisti,” toisin sanoen alttiudesta tutkia ainoastaan välittömiä poliittisia ja taloudellisia ongelmia. Jos hukuttaudumme täysin päivittäisiin asioihin, lakkaamme tekemästä perustavanlaatuisia huomioita, tai kysymään todella peruskysymyksiä. Perusasiat unohdetaan nopeasti, ja päämäärätön ajelehtiminen korvaa periaatteiden vahvan noudattamisen. Usein meidän täytyy saada uusi perspektiivi asioihin, astua sivuun jokapäiväisistä asioista ymmärtääksemme ne täydellisemmin. Tämä on erityisesti totta taloudessamme, jossa keskinäiset suhteet ovat niin monimutkaisia että joudumme eristämään muutaman tärkeän tekijän, analysoimaan ne ja sen jälkeen jäljittämään niiden toiminta mutkikkaassa maailmassa. Tämä oli ”Crusoe talouden” tarkoitus, klassisen talousteorian suosikkityökalu. Crusoen ja Fridayin analysointi autioilla saarella, kriitikkojen paljon joutavanpäiväisenä nykyajan maailmaan herjaama, itse asiassa täytti erittäin hyödyllisen tehtävän osoittaessaan ihmisen toiminnan perusoletukset.

Kaikista kansantalouden ongelmista raha on mahdollisesti kaikkein sotkuisin, ja ehkäpä alue jossa me kaikkein eniten tarvitsemme perspektiiviä. Sitä paitsi raha on talouden alueista eniten kuorrutettu ja kietoutunut valtion sekaantuessa siihen vuosisatojen ajan. Monet ihmiset—monet ekonomit—omistautuneina vapaaseen markkinaan pysähtyvät kuin seinään rahan edessä. Rahan, he väittävät olevan erilainen; valtion täytyy se tarjota ja säädellä. He eivät koskaan pidä valtion rahan kontrollia sekaantumisena vapaaseen markkinaan; rahan vapaa markkina on heille ennenkuulumaton. Valtion tulee lyödä kolikot, laskea liikkeelle paperi, määrittää ”laillinen maksuväline”, luoda keskuspankit, pumpata rahaa sisään ja ulos, ”vakauttaa hintataso” jne.

Historiallisesti raha oli yksi ensimmäisistä asioista jota valtio kontrolloi, ja vapaan markkinan ”vallankumous” 1700- ja 1800-luvuilla vaikutti vai hyvin vähän rahan toimintaan. Joten on korkea aika kääntää perustavanlaatuinen huomio taloutemme elinvoimaan—rahaan.

Kysykäämme ensin itseltämme seuraava kysymys: Voidaanko raha järjestää vapauden perusperiaatteen mukaan? Voiko meillä olla rahan vapaa markkina yhtä lailla kuin muilla tavaroilla ja palveluilla? Millaisen muodon tällainen markkina ottaisi? Ja mitkä ovat erilaisten valtion kontrollien vaikutukset? Jos suosimme vapaata markkinaa muilla alueilla, jos haluamme eliminoida valtion tunkeutumisen yksilöihin ja näiden omaisuuteen, meillä ei ole tärkeämpää tehtävää kuin tutkia tapoja ja keinoja rahan vapaaseen markkinaan.

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

1. Vaihdannan arvo

Kuinka raha sai alkunsa? Arvatenkin Robinson Crusoella ei ollut tarvetta rahalle. Hän ei olisi voinut syödä kultakolikoita. Ei myöskään Crusoen ja Fridayn tarvitse välittää rahasta, vaikkapa vaihtaessaan kalaa puutavaraan. Mutta yhteisön kasvaessa muutamaa perhettä laajemmaksi, ovat perusteet rahan ilmaantumiselle valmiina.

Rahan merkityksen selittämiseksi joudumme menemään vielä kauemmaksi ajassa taaksepäin, ja kysymään: miksi ihmiset ylipäätänsä suorittavat vaihdantaa? Vaihdanta on taloudellisen elämämme perusta. Ilman vaihdantaa ei olisi todellista taloutta ja käytännössä ei myöskään yhteiskuntaa. Vapaaehtoista vaihdantaa tapahtuu, koska molemmat osapuolet odottavat hyötyvänsä siitä. Vaihdanta on sopimus A:n ja B:n välillä siirtää toisen osapuolen tavarat tai palvelut toiselle tämän tavaroita tai palveluita vastaan. Ilmiselvästi molemmat hyötyvät, koska kumpikin arvostaa vaihdossa saamaansa enemmän kuin sitä mistä luopuu. Kun Crusoe esimerkiksi vaihtaa kalaa puutavaraan, hän arvostaa ”ostamaansa” puutavaraa enemmän kuin kalaa, jonka hän ”myy”—päinvastoin kuin Friday, joka arvostaa kalaa enemmän kuin puutavaraa. Aristotelestä Marxiin on virheellisesti luultu, että vaihdanta kuvastaa jonkinasteista samanarvoisuutta—vaikkapa jos tynnyrillinen kalaa vaihdetaan kymmeneen tukkiin niin on olemassa jonkinasteinen perimmäinen yhtäsuuruus näiden välillä. Itse asiassa vaihdanta tapahtui ainoastaan, koska kumpikin osapuoli arvosti molempia tuotteita eri järjestyksessä.

Miksi vaihdanta on niin yleistä ihmiskunnassa? Perustaltaan luonnon moninaisuuden vuoksi: ihmiset ovat erilaisia, samoin ovat luonnonvarat monimuotoisia. Jokaisella ihmisellä on yksilölliset kyvyt ja taipumukset, ja jokaisella maapalalla sen ainutlaatuiset ominaisuudet, erityiset varantonsa. Tästä ulkoisen moninaisuuden luonnollisesta tosiasiasta seuraa vaihdanta; viljaa Kansasista rautaan Minnesotasta; yhden terveyspalvelut toisen viulunsoittoon. Erikoistuminen sallii jokaisen kehittää parhaita kykyjänsä, ja mahdollistaa jokaisen alueen kehittää omia erityisiä resurssejaan. Jos kukaan ei voisi harjoittaa vaihtokauppaa ja jos jokainen olisi pakotettu täydelliseen omavaraisuuteen, on ilmiselvää että suurin osa meistä kuolisi nälkään, ja loput jäisivät hädin tuskin henkiin. Vaihdanta ei ole pelkästään taloutemme elinehto, vaan myös sivilisaation.

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

2. Vaihtokauppa

Silti hyödyllisten tavaroiden ja palveluiden suora vaihdanta olisi vaivoin riittävää pitämään taloutta primitiivisen tason yläpuolella. Suora vaihdanta—tai vaihtokauppa—on hädin tuskin parempi kuin puhdas omavaraisuus. Miksi näin on? Ensinnäkin on selvää, että vain vähäinen tuotanto olisi mahdollista. Jos Jones palkkaa työntekijöitä rakentamaan talon, millä hän maksaa heille? Talon osilla tai rakennusmateriaaleilla, joita he eivät pystyisi käyttämään? Kaksi perusongelmaa ovat ”jakamattomuus” sekä ”tarpeiden samanaikaisuuden puute.” Sillä jos Smithillä on kyntöaura, jonka hän haluaisi vaihtaa useisiin tuotteisiin—sanotaan vaikka muniin, leipään, ja vaatteisiin—niin kuinka hän voi sen tehdä? Kuinka hän voi hajottaa auran osiin ja antaa palan maanviljelijälle ja loput räätälille? Tapauksissa joissa tavarat ovat jaettavissa, on yleensä mahdotonta kahdelle vaihtokauppiaalle löytää toisensa samaan aikaan. Jos A:lla on munia myytävänä, ja B:llä pari kenkiä, kuinka he kohtaavat, jos A kaipaa pukua? Ja kuvittele kansantalouden opettajan ahdinkoa, jonka täytyy löytää munantuottaja, joka haluaa ostaa muutaman tunnin talousluennot vastineena kananmunistaan! Selkeästi minkään asteinen sivistynyt talous on mahdotonta suoralla vaihdannalla.

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

3. Epäsuora vaihdanta

Mutta ihmiskunta löysi yrityksen ja erehdyksen kautta tien, joka mahdollistaa suuresti laajenevan talouden: epäsuoran vaihdannan. Epäsuorassa vaihdannassa et myy tuotettasi suoraan tuotteeseen jota tarvitset, vaan toiseen hyödykkeeseen, jonka vuorostaan myyt tarvitsemaasi tuotteeseen. Ensisilmäyksellä tämä vaikuttaa kömpelöltä ja mutkikkaalta operaatiota. Mutta itse asiassa se on verraton väline, joka sallii yhteiskunnan kehityksen.

Katsotaan A:n tapausta, maanviljelijää, joka haluaa ostaa B:n tekemät kengät. Koska B ei halua hänen kananmuniaan, hän ottaa selville mitä B todella haluaa—sanotaan vaikka voita. Näin ollen A vaihtaa kananmunansa C:n voihin, ja myy voin B:lle kenkiä vastaan. Hän ostaa ensin voita, ei siksi että hän sitä suoraan haluaisi, vaan koska se mahdollistaa hänelle kenkien hankinnan. Samoin Smith, kyntöauran omistaja, myy auransa hyödykkeeseen, jonka hän pystyy helpommin jakamaan ja myymään—esimerkiksi voihin—ja tämän jälkeen hän vaihtaa osan voista muniin, leipään, vaatteisiin ja niin edelleen. Molemmissa tapauksissa voin ylivoimaisuus—syy miksi sille on erityistä kysyntää pelkän kulutuksen lisäksi—perustuu sen suurempaan markkinoitavuuteen.Jos joku tuote on helpommin markkinoitavissa kuin joku toinen—jos jokainen luottaa sen vaivattomaan myytävyyteen—silloin sen kysyntä kasvaa, koska sitä tullaan käyttämään vaihdon välineenä. Siitä tulee väline, jonka avulla erikoisammattilainen voi vaihtaa tuotteensa toisten erikoisammattilaisten tuotteisiin.

Samoin kuin luonnossa on suuri kirjo kykyjä ja resursseja, on tuotteilla vastaavasti vaihteleva markkinoitavuus. Jotkut tuotteet ovat laajemmin kysyttyjä kuin toiset, jotkut ovat jaettavissa pienempiin yksiköihin ilman arvon häviämistä, jotkut kestävämpiä ajan kanssa ja jotkut kuljetettavissa pitkien matkojen päähän. Kaikki nämä hyödyt lisäävät markkinoitavuutta. On selvää, että joka yhteiskunnassa kaikkein markkinoitavimmat tuotteet tulevat vähän kerrassaan valikoitumaan vaihdon välineiksi. Näin ollen niiden valikoituessa yhä enenevissä määrin vaihdon välineiksi, kasvaa niiden kysyntä juuri tässä käytössä, lisäten vielä enemmän niiden markkinoitavuutta. Lopputulos on itsevahvistuva spiraali: paremmasta markkinoitavuudesta seuraa laajempi käyttö vaihdon välineenä, joka saa aikaan suuremman markkinoitavuuden jne. Lopulta yhtä tai kahta hyödykettä käytetään yleisenä välineenä—lähes kaikissa vaihdoissa—ja näitä kutsutaan rahaksi.

Historiallisesti useita erilaisia tuotteita on käytetty välineinä: tupakkaa koloniaalisessa Virginiassa, sokeria Länsi-Intiassa, suolaa Abessiniassa, karjaa muinaisessa Kreikassa, nauloja Skotlannissa, kuparia Egyptissä sekä viljaa, helmiä, teetä, kotilon kuoria ja ongenkoukkuja. Läpi vuosisatojen kaksi hyödykettä, kulta ja hopea, ovat ilmenneet rahana markkinan vapaassa kilpailussa, ja ovat korvanneet muut hyödykkeet. Molemmat ovat ainutlaatuisesti markkinoitavissa, kovassa kysynnässä ornamentteina sekä toimivat erinomaisesti muissa vaadituissa ominaisuuksissa. Viimeisinä aikoina hopea, suhteellisesti kultaa runsaammin saatavilla ollessaan, on huomattu käyttökelpoisemmaksi pienemmissä vaihdoissa, kullan soveltuessa laajempiin transaktioihin. Joka tapauksessa olennaista on, riippumatta syystä, että vapaa markkina on valinnut kullan ja hopean kaikkein tehokkaimmiksi rahoiksi.

Tämä prosessi: vaihdon välineen kumulatiivinen kehittyminen vapaassa markkinassa—on ainoa tapa, jolla raha voidaan vakiinnuttaa. Raha ei voi saada alkuansa millään muulla tavalla, ei yhtäkkiä kaikkien yhteisellä päätöksellä luoda raha hyödyttömästä materiaalista eikä myöskään valtion toimesta kutsumalla paperinpalasia ”rahaksi.” Rahan kysyntään sisältyy tieto lähimenneisyyden rahahinnoista; erona välittömästi käytettyihin kulutus- tai tuotantotarvikkeisiin, rahalla täytyy olla aikaisemmat hinnat, joihin kysyntä perustuu. Mutta ainoa tapa, jolla tämä voi tapahtua, on aloittaa vaihtokauppa jollain tarpeellisella hyödykkeellä, ja tämän jälkeen lisäämällä kysyntää vaihdon välineenä aikaisempaan suoran käytön (esimerkiksi ornamentteina kullan tapauksessa[1]) kysyntään. Näin ollen valtio on voimaton luomaan rahaa yhteiskuntaan; se pystytään kehittämään ainoastaan vapaan markkinan keinoin.

Tärkeä totuus rahasta tulee esiin keskustelustamme: raha on hyödyke. Tämän oppiminen on yksi maailman tärkeimmistä asioista. Niin usein ihmisten ovat puhuneet rahasta jonain paljon enempänä tai vähempänä kuin tämä totuus. Raha ei ole abstrakti laskentayksikkö, erotettavissa konkreettisesta tavarasta; se ei ole hyödytön poletti ollen käyttökelpoinen pelkästään vaihdossa; se ei ole ”vaade yhteiskunnalle”; se ei ole kiinteän hintatason takuu. Se on yksinkertaisesti hyödyke. Se eroaa muista hyödykkeistä kysynnässään pääasiallisesti vaihdon välineenä. Mutta sivuuttaen tämän, se on hyödyke—ja kuten kaikki hyödykkeet, sillä on olemassa oleva varasto, sille on kysyntää ihmisiltä, jotka ostavat ja säilyttävät sitä jne. Kuten kaikkien hyödykkeiden sen ”hinta”—muina tuotteina—määräytyy kanssakäymisessä sen kokonaistarjonnan, tai varaston, ja kokonaiskysynnän kanssa niiden toimesta jotka ostavat ja pitävät sitä hallussaan. (Ihmiset ”ostavat” rahaa myymällä tuotteitaan ja palveluitaan sitä vastaan, samoin kuin he ”myyvät” rahaa ostaessaan tavaroita ja palveluita.)

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

4. Rahan edut

Rahan ilmaantuminen oli suuri siunaus ihmiskunnalle. Ilman rahaa—ilman yleistä vaihdon välinettä—ei voi olla todellista erikoistumista, ei talouden edistymistä pelkän primitiivisen tason yläpuolelle. Raha hävittää jakamattomuuden ja ”tarpeiden samanaikaisuuden” ongelmat, jotka haittasivat vaihtokauppa-yhteiskuntaa. Nyt Jones voi palkata työntekijöitä ja maksaa heille...rahalla. Smith voi myydä kyntöauransa vaihdossa yksiköihin...rahaa. Rahahyödyke on jaettavissa pieniin yksiköihin, ja sen kaikki hyväksyvät yleisesti. Näin ollen kaikki tuotteet ja palvelut myydään rahaa vastaan, ja tämän jälkeen rahaa käytetään ihmisten haluamien tuotteiden ja palveluiden ostamiseen. Raha mahdollistaa monivaiheisen ”tuotantorakenteen” muodostumisen, yhteistyössä maan, työsuoritteiden ja pääomahyödykkeiden kanssa tuotannon jokaista vaihetta kehittämässä ja vastaanottaen maksut rahassa.

Rahan luominen sisältää toisen merkittävän hyödyn. Kaiken vaihdannan tapahtuessa rahalla, kaikki vaihtokurssit ilmaistaan rahassa, ja ihmiset pystyvät nyt vertaamaan jokaisen tuotteen markkina-arvoa kaikkiin muihin tuotteisiin. Jos television voi vaihtaa kolmeen unssiin kultaa, ja auton 60 unssiin kultaa, niin jokainen voi nähdä, että auto on 20 television ”arvoinen” markkinalla. Nämä vaihtokurssit ovat hintoja, ja rahahyödyke palvelee kaikille hinnoille yhteisenä nimittäjänä. Ainoastaan rahahintojen luominen markkinalla mahdollistaa sivistyneen talouden kehittymisen, sillä pelkästään ne mahdollistavat liikkeenharjoittajan taloudellisen laskennan. Liikemiehet pystyvät arvioimaan kuinka hyvin he tyydyttävät kuluttajien kysyntää vertaamalla tuotteiden myyntihintoja hintoihin, jotka he joutuvat maksamaan tuotannontekijöistä (heidän ”kulunsa”). Kaikkien hintojen ollessa ilmaistuna rahassa yrittäjät pystyvät päättämään tekevätkö he tappioita vai voittoja. Vastaavat laskelmat ohjaat liikemiehiä, työntekijöitä ja maanomistajia heidän etsiessään rahallista toimeentuloa markkinalta. Ainoastaan tällaiset laskelmat voivat allokoida resursseja niiden kaikkein tuottavimpaan käyttöön—niihin käyttötarkoituksiin, jotka tulevat eniten tyydyttämään kuluttajien kysyntää.

Monet oppikirjat mainitsevat rahalle useita tehtäviä: vaihdon väline, laskentayksikkö tai ”arvon mitta”, ”arvon säilyttäjä” jne. Mutta tulisi olla selvää, että kaikki nämä tehtävät ovat pelkästään seurausta yhdestä mahtavasta tehtävästä: vaihdon välineestä. Kullan ollessa yleinen väline, se on myös kaikkein markkinoitavin, sitä voidaan säilyttää palvelemaan välineenä niin tulevaisuudessa kuin nykyhetkessäkin, ja kaikki hinnat voidaan ilmaista sen avulla.[2] Koska kulta on hyödykeväline kaikkeen vaihdantaan, se voi palvella laskentayksikkönä nykyhetken, ja tulevaisuudessa odotettaville, hinnoille. Olennaista on oivaltaa, että raha ei voi olla abstrakti laskentayksikkö tai vaade, paitsi siinä määrin kuin se toimii vaihdon välineenä.

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

5. Rahan yksikkö

Nähtyämme kuinka raha sai alkunsa ja mitä se tekee, voimme kysyä: kuinka rahahyödykettä käytetään? Tarkemmin sanottuna, mikä on rahan varasto, tai tarjonta, yhteiskunnassa ja kuinka sillä vaihdetaan?

Ensinnäkin, suuri osa kaupasta konkreettisilla, fyysisillä, tuotteilla perustuu painoon. Paino on erottuva yksikkö konkreettista hyödykettä, ja kaupankäynti toteutetaan yksikköinä kuten tonnit, paunat, unssit, grainit, grammat jne. [3] Kulta ei ole poikkeus. Kullalla, kuten muillakin hyödykkeillä, kauppaa käydään painoyksiköillä. [4]

On ilmiselvää, että yhteisen mittayksikön suuruudella kaupankäynnissä ei ole merkitystä taloustieteilijälle. Maa, metrijärjestelmässä, suosii mittauksessa grammoja; Englanti tai Amerikka suosii tunnistuksessa graineja tai unsseja. Kaikki painoyksiköt ovat muunnettavissa keskenään; yksi punta on kuusitoista unssia; yksi unssi vastaa 437,5 grainia tai 28,35 grammaa, jne.

Oletettuna kullan valituksi rahaksi, käytetyn kultayksikön koko tunnistamisessa on yhdentekevää. Jones voi myydä takin Amerikassa yhdellä unssilla kultaa tai 28,35 grammalla Ranskassa; kummatkin hinnat ovat identtiset.

Kaikki tämä saattaa vaikuttaa itsestäänselvyyksien pyörittelyltä paitsi että suuri määrä kärsimystä maailmassa olisi voitu välttää, jos ihmiset olisivat täysin ymmärtäneet nämä yksinkertaiset totuudet. Lähes jokainen, esimerkiksi, ajattelee rahaa abstraktina yksikkönä johonkin tai toiseen, jokaisen yksinomaan liittyessä tiettyyn maahan. Jopa silloin, kun maat olivat ”kultakannassa,” ihmiset ajattelivat samalla tavalla. Amerikan raha oli ”dollarit”, Ranskan ”frangit”, Saksan ”markat” jne. Kaikki olivat eittämättä sidottuna kultaan, mutta niitä pidettiin riippumattomina ja itsenäisinä, mistä seurasi valtioiden helppous ”irtautua kultakannasta.” Silti kaikki nämä nimet olivat vain nimiä painoyksiköille kultaa tai hopeaa.

Brittiläinen ”pound sterling” tarkoitti alkujaan paunan painoa hopeaa. Entäpä dollari? Dollari sai alkunsa yleisenä painoyksikkönä unssille hopeaa Bohemian kreivi Schlickin kolikoista 1500-luvulla. Kreivi Schlick asui Joachmin Laaksossa tai Joachimsthalissa. Kreivin kolikot saavuttivat suuren maineen tasaisuudestaan ja laadustaan, ja niitä kutsuttiin yleisesti ”Joachimin taalereiksi”, tai, lopulta, ”taalereiksi.” ”Taalerista” muotoutui viimein nimi ”dollari.”

Näin ollen, vapaassa markkinassa, yksiköiden monet mahdolliset nimet ovat yksinkertaisesti vain määritelmiä painoyksikölle. Ennen vuotta 1933, ollessamme ”kultakannassa”, ihmiset tapasivat sanoa, että ”kullan hinta” oli ”kiinni kahdessakymmenessä dollarissa kultaunssia kohden.” Mutta tämä oli vaarallisen harhaanjohtava tapa katsoa rahaamme. Todellisuudessa ”dollari” oli määritelty nimenä (noin) 1/20 unssia kultaa. Tämän vuoksi oli harhaanjohtavaa puhua ”valuuttakursseista” yhden valtion valuutan suhteessa toiseen. ”Pound sterling” ei todellisuudessa ”vaihtanut” viiteen ”dollariin.” [5] Dollari oli määritelty 1/20 kultaunssia ja pound sterlingillä, joka oli tuolloin määritetty nimeksi 1/4 kultaunssia, vaihtoi yksinkertaisesti 5/20 kultaunssia. Tällaiset vaihdannat ja nimien suuri kirjo olivat selkeästi harhaanjohtavia ja aiheuttivat sekaannusta. Kuinka nämä saivat alkunsa, esitetään kappaleessa valtion sekaantuminen rahaan. Täysin vapaassa markkinassa kulta vaihdettaisiin suoraan ”grammoina”, graineina tai unsseina, ja sekavat nimet kuten dollari, frangi jne. olisivat tarpeettomia. Tämän vuoksi käsittelemme, tässä osiossa, rahaa vaihdannassa suoraan termeillä unssi tai gramma.

Selkeästi, vapaa markkina valitsee yhteiseksi yksikökseen sen rahahyödykkeen koon, joka on kaikkein käytännöllisin. Platinan ollessa rahana, sitä todennäköisesti vaihdettaisiin unssin murto-osina; rautaa käytettäessä, paunoina tai tonneina. Ei jääne epäselväksi, ettei koolla ole merkitystä taloustieteilijälle.

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

6. Rahan muoto

Yhtälailla kuin rahayksikön koko tai nimi on taloudellisesti yhdentekevää; samoin on myös rahametallin muoto. Koska hyödyke on raha, seuraa tästä, että koko metallivarasto, niin kauan kuin se on ihmiskunnan käytössä, muodostaa maailman rahavarannon. Metallin kulloisellakin muodolla ei ole mitään todellista merkitystä. Jos rauta toimii rahana, niin kaikki rauta on rahaa, olipa se harkkoina, kimpaleina tai osana erikoislaitteistoa. [6] Kullalla on käyty kauppaa rahana sen raakamuodossa kimpaleina, säkeittäin kultapölynä ja jopa koruina. Ei pitäisi olla mikään yllätys, että kullalla, tai muilla rahoilla, voidaan käydä kauppaa useissa muodoissa, painon ollessa niiden olennainen ominaisuus.

On totta, että tietyt muodot ovat usein kätevämpiä kuin toiset. Viime vuosisatoina kultaa ja hopeaa on pilkottu kolikoiksi, pienemmäksi, päivittäisiin transaktioihin, ja harkoiksi suurenpiin transaktioihin. Samoin kultaa on muunnettu koruihin ja muihin ornamentteihin. Kakki muunnokset yhdestä muodosta toiseen maksavat aikaa, vaivaa sekä muita resursseja. Tämän kaltainen työ on liiketoimintaa siinä missä mikä tahansa muukin, ja näiden palveluiden hinnat muodostuvat tavanomaiseen tapaan. Useimmat ihmiset pitävät kultasepälle oikeutettuna tehdä ornamentteja raakakullasta, mutta he usein kieltävät saman soveltuvuuden kolikoiden valmistajalle. Silti vapaassa markkinassa kolikoiden lyönti on pohjimmiltaan liiketoimintaa siinä missä mikä tahansa muukin.

Kultakannan aikoina monet ihmiset uskoivat, että kolikot olivat jotenkin ”todellisempaa” rahaa kuin lyömätön ”paljas” kulta (harkkoina tai muissa muodoissa). Piti paikkansa, että 33 kolikkoa omasi preemion harkkoon nähden, mutta tämä ei ollut minkään kolikon mystisen ominaisuuden aikaansaamaa; se juontui tosiasiasta, että kolikoiden lyöminen harkoista maksoi enemmän kuin niiden uudelleensulattaminen takaisin harkkomuotoon. Tästä erosta seurasi kolikkojen suurempi arvo markkinoilla.

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

7. Yksityiset kolikot

Yksityisten kolikoiden ajatus vaikuttaa nykyään niin vieraalta, että sitä kannattaa tutkia tarkemmin. Olemme tottuneet ajattelemaan kolikoiden lyöntiä ”suvereniteetin välttämättömyytenä.” Loppujen lopuksi emme kuitenkaan ole naimisissa ”kuninkaallisen etuoikeuden” kanssa, ja amerikkalainen käsitys riippumattomuudesta perustuukin kansaan, ei valtioon.

Kuinka yksityinen kolikoiden lyönti toimisi? Samalla tavoin, kuin mikä tahansa muukin liiketoiminta. Jokainen rahapaja tuottaisi sen kokoisia tai muotoisia kolikoita jotka eniten miellyttäisivät sen asiakkaita. Hinta muodostuisi markkinan vapaassa kilpailussa.

Perinteisen vastaväitteen mukaan olisi liian hankalaa punnita tai arvioida kullanpalasia joka transaktiossa. Mutta mikä estää yksityisiä rahapajoja leimaamasta kolikoitaan ja takaamasta niiden painoa ja koostumusta? Yksityiset rahapajat pystyvät takaamaan kolikon vähintäänkin yhtä hyvin kuin valtiollinen rahapaja. Jalostamattomia metallinpaloja ei hyväksyttäisi kolikkoina. Kuten on tullut esille niin juuri tällä tavoin ”dollarista” tuli merkittävä—yhtenä kilpailevana hopeakolikkona.

Yksityisten rahapajojen vastustajat väittävät, että väärennökset täyttäisivät markkinat. Silti samat vastustajat luottaisivat valtion rahapajaan. Mutta jos valtioon on yhtään luottamista, niin silloin yksityisessä rahanlyönnissä voitaisiin valtioon vähintään luottaa petoksien ennaltaehkäisemisessä tai rangaistuksissa. Usein oletetaan petoksien, varkauksien tai muiden rikosten ennaltaehkäisyn tai näistä rankaisemisen olevan nimenomaan valtion olemassaolon oikeutus.  Mutta jos valtio ei saa kiinni rikollisia yksityisten rahapajojen tapauksessa, niin mitä toivoa on jäljellä luotettavasta kolikoiden lyömisestä, kun yksityisten rahapajojen integriteetti hylätään valtiollisen rahanlyöntimonopolin hyväksi? Jos valtioon ei ole luottamista satunnaisten kelmien jahtaamisessa vapaiden kolikoiden markkinassa, niin miten valtioon voidaan luottaa, kun sillä on täysi kontrolli suhteessa rahaan ja se voi alentaa kolikoiden arvoa, väärentää kolikoita tai muutoin toimia täydellä laillisella valtuutuksella ainoana roistona markkinalla? On todellakin hassua väittää, että valtion tulee sosialisoida kaikki omaisuus, jotta se voi estää  ketään varastamasta omaisuutta. Silti, perustelut yksityisten kolikkojen mitätöimiselle ovat täysin samat.

Lisäksi, kaikki nykyaikainen liiketoiminta rakentuu lupauksille standardeista. Apteekki myy kahdeksan unssin pullon lääkettä; lihanpakkaaja myy paunan pihviä. Ostaja odottaa näiden lupauksien pitävän paikkansa, ja ne ovat.  Ja mieti tuhansia ja tuhansia erikoistuneita, keskeisiä teollisuustuotteita, joiden täytyy täyttää erittäin tiukat standardit ja määrittelyt. Puolen tuuman pultin ostajan tulee saada 1/2-tuuman pultti, eikä pelkkää 3/8 tuumaista.

Silti, liike-elämä ei ole hajonnut palasiksi. Vain harva ihminen ehdottaa työstökoneteollisuuden kansallistamista osana valtion tehtävää suojella standardeja petoksilta. Nykyaikainen markkinatalous sisältää äärettömän määrän mutkikkaita vaihdantoja, useimpien ollen laadun ja määrän suhteen riippuvaisia täsmällisistä standardeista. Silti petokset ovat minimissään, ja tämä minimi, vähintäänkin teoriassa, voidaan saattaa oikeuden eteen. Sama tilanne olisi  myös yksityisten rahapajojen kanssa. Voimme olla varmoja, että rahapajan asiakkaat sekä tämän kilpailijat olisivat kärkkäästi ilmiantamassa mahdollisia petoksia kolikoiden painossa tai laadussa. [7]

Valtion rahapajamonopolin kannattajat ovat väittäneet rahan olevan erityisasemassa kaikkiin muihin hyödykkeisiin nähden, koska ”Greshamin laki” todistaa ”huonon rahan ajavan hyvän rahan pois” käytöstä. Tämän takia vapaaseen markkinaan ei ole luottamista yhteiskunnan palvelemisessa hyvän rahan tarjonnassa. Mutta yllä mainittu muoto nojaa kuuluisan Greshamin lain virheelliseen tulkintaan. Laki todellisuudessa sanoo, että ”valtion keinotekoisesti yliarvostama raha ajaa pois kierrosta keinotekoisesti aliarvostetun rahan.” Oletetaan esimerkiksi, että liikkeellä on yhden unssin kultakolikoita. Muutaman vuoden kulutuksen seurauksena jotkut kolikot painavan enää, sanotaan vaikka, 0,9 unssia. Vapaassa markkinassa kuluneet kolikot olisivat kierrossa, luonnollisesti, enää yhdeksänkymmenen prosentin arvosta suhteessa täysipainoisiin kolikoihin, ja kuluneiden kolikoiden nominaaliarvo täytyisi olla kiistettynä. [8] Jos joitakin, niin juuri ”huonot” kolikot tultaisiin ajamaan ulos markkinoilta. Mutta oletetaan, että valtio säätää asetuksen, jonka perusteella kaikkien tulee hyväksyä huonot kolikot yhtäläisinä verrattuna uusiin, tuoreisiin kolikoin, ja ne tulee hyväksyä tasa-arvoisina velkojen maksussa. Mitä valtio on todellisuudessa tehnyt? Se on asettanut pakkokeinoin hintakontrollin kahden erityyppisten kolikkojen väliselle ”vaihtokurssille.” Vaatimalla tasavertaista vaihtosuhdetta kuluneille kolikoille, joiden tulisi vaihtaa kymmenen prosentin alennuksella, se keinotekoisesti yliarvostaa kuluneita kolikoita ja aliarvostaa uusia kolikoita. Tämän seurauksena kaikki tulevat kierrättämään kuluneita kolikoita ja kätkemään tai viemään ulkomaille uudet kolikot. Silloin ”huono raha ajaa ulos hyvän rahan”, muttei vapaassa markkinassa, vaan valtion suoran markkinaan väliintulon seurauksena.

Huolimatta valtioiden loputtomasta häirinnästä, tehden olosuhteet erittäin kyseenalaisiksi, yksityiset kolikot ovat kukoistaneet moneen otteeseen historian saatossa. Toteuttaen kirjoittamatonta lakia, jonka mukaan kaikki innovaatiot tulevat yksityisiltä ihmisiltä, ei valtiolta, yksityishenkilöt ja kultasepät löivät ensimmäiset kolikot. Itse asiassa valtion ottaessa ensimmäisen kerran kolikkomonopolin itselleen, kuninkaalliset kolikot sisälsivät yksityisten pankkiirien takaukset, joihin kansalaiset, ilmeisesti, luottivat paljon enemmän kuin valtioon. Yksityiset kultakolikot olivat liikkeellä Kaliforniassa niinkin myöhään kuin 1848. [9]

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

8. ”Asianmukainen” rahan tarjonta

Nyt voimme kysyä: mikä on rahan tarjonta yhteiskunnassa ja kuinka tämä tarjonta käytetään? Erityisesti voimme esittää pitkäaikaisen kysymyksen, kuinka paljon rahaa ”tarvitsemme”? Täytyykö rahan tarjontaa rajoittaa jonkinlaisella ”kriteerillä, ” vai voidaanko se jättää vapaalle markkinalle?

Ensinnäkin, kokonaisrahavaranto, tai tarjonta, minä tahansa hetkenä yhteiskunnassa, on olemassa olevan rahan kokonaispaino. Oletetaan hetkeksi, että vain yksi hyödyke ilmenee vapaassa markkinassa rahana. Oletetaan lisäksi kullan olevan tämä hyödyke (vaikkakin olisimme voineet valita hopean, tai jopa raudan; markkina ratkaisee sen mikä on paras hyödyke käytettäväksi rahana, emme me). Kullan ollessa rahana sen kokonaistarjonta on kaiken olemassa olevan kullan kokonaispaino yhteiskunnassa. Kullan muodolla ei ole merkitystä—paitsi jos kustannus muodon muutoksesta tietyillä tavoilla on suurempi kuin toisilla (esimerkiksi kolikoiden lyöminen maksaa enemmän kuin niiden sulattaminen). Tällaisessa tapauksessa joku muodoista tullaan valitsemaan markkinoilla laskennalliseksi rahaksi, ja muut muodot tulevat sisältämään joko preemion tai alennuksen riippuen niiden suhteellisista kustannuksistaan markkinoilla.

Muutoksia kokonaiskultavarannossa säätelevät samat aiheuttajat kuin muutoksia muissakin tuotteissa. Kasvu juontuu suuremmasta tuotannosta kaivoksissa; vähennykset kulumisesta, teollisuuskäytöstä jne. Markkinoiden valitessa jonkun kestävän hyödykkeen rahaksi ja koska rahaa ei kuluteta vastaavaa vauhtia kuin muita hyödykkeitä—sitä käytetään vaihdon välineenä—vuosittaisen uuden tuotannon osuus suhteessa kokonaisvarantoon on tyypillisesti melko vähäinen. Näin ollen muutokset kokonaiskultavarannossa tavallisesti tapahtuvat hyvin hitaasti.

Mikä ”pitäisi” olla rahan tarjonta? Kaikenlaisia kriteereitä ollaan esitetty: rahan tulisi liikkua tasapainossa väestön määrän, ”kaupan volyymin”, ”tuotettujen tavaroiden määrän” pitääkseen ”hintatason” vakaana jne. Vain harvat ovat ehdottaneet jättää päätöksen markkinalle. Mutta raha eroaa muista hyödykkeistä eräässä olennaisessa asiassa. Ja tämän eron oivaltaminen on avain rahallisten asioiden ymmärtämiseen. Kun minkä tahansa muun tuotteen tarjonta kasvaa, tämä lisäys sisältää yhteiskunnallisen hyödyn; se on yleisen riemun aihe. Enemmän kulutushyödykkeitä tarkoittaa korkeampaa elintasoa kansalaisille; enemmän tuotantohyödykkeitä tarkoittaa kestävää ja korkeampaa elintasoa tulevaisuudessa. Uuden, hedelmällisen, maan tai luonnonvarojen löytyminen lupaavat lisäyksiä elintasoihin, nykyiseen ja tulevaan. Mutta entäpä raha? Hyödyttääkö rahan tarjonnan lisäys kansalaisia kokonaisuutena?

Kuluttajat käyttävät kulutushyödykkeitä; tuotantohyödykkeet ja luonnonvarat käytetään kulutushyödykkeiden tuotantoprosesseissa. Mutta rahaa ei kuluteta; sen tarkoitus on toimia vaihdon välineenä—mahdollistaa tavaroiden ja palveluiden siirtyminen ripeämmin henkilöltä toiselle. Nämä vaihdot tehdään kaikki rahahinnoilla. Jos televisio vaihtaa kolmeen kultaunssiin, sanomme television ”hinnan” olevan kolme unssia. Minä hetkenä tahansa kaikki tuotteet taloudessa ovat vaihdettavissa tietyllä kulta—suhteella tai hinnalla. Kuten on todettu niin, raha, tai kulta, on kaikkien hintojen yhteinen nimittäjä. Mutta entäpä itse raha? Onko sillä ”hinta”? Koska hinta on yksinkertaisesti vain vaihtokurssi, sillä on selkeästi hinta. Mutta tässä tapauksessa ”rahan hinta” on loputon lista vaihtosuhteita kaikkiin tavaroihin markkinoilla.

Oletetaan television maksavan kolme unssia kultaa, auton 60 unssia, leivän 1/100 unssin ja tunti Jonesin lakipalveluita unssin. Ja näin jatkuen yhä pidemmälle. ”Rahan hinta” muodostuu siten listasta vaihtoehtoisia vaihdantoja. Unssin kultaa ”arvo” on siten joko 1/3 televisiosta, 1/60 autosta, 100 leipää tai tunti Jonesin lakipalveluita. Ja niin edelleen samalla tavoin eteenpäin. Rahan hinta on siten rahayksikön ”ostovoima”—tässä tapauksessa, kultaunssin. Se kertoo mitä tuolla unssilla voi ostaa vaihdossa, samoin kuin television rahahinta kertoo kuinka paljon rahaa televisiosta voi saada vaihdossa.

Mikä määrittää rahan hinnan? Samat voimat, jotka määrittävät kaikki hinnat markkinalla—muinainen mutta ikuisesti tosi laki: ”kysyntä ja tarjonta.” Tiedämme kaikki että, jos kananmunien tarjonta kasvaa, niin hinnat pyrkivät laskemaan; jos ostajien kysyntä kananmunille kasvaa, hinnat pyrkivät nousemaan. Sama pätee rahaan. Rahan tarjonnan lisäys pyrkii laskemaan sen ”hintaa”; rahan kysynnän lisäys pyrkii nostamaan sitä. Mutta mikä on rahan kysyntä? Kananmunien tapauksessa tiedämme mitä ”kysyntä” tarkoittaa; se on rahamäärä, jonka kuluttaja ovat valmiit kuluttamaan kananmuniin, lisättynä munilla jotka tuottajat varastoivat eivätkä myy. Vastaavasti rahan tapauksessa ”kysyntä” tarkoittaa tarjottuja erilaisia tuotteita rahaa vastaan, lisättynä rahat, joita pidetään käteisenä ja ei kuluteta tiettynä ajanjaksona. Molemmissa tapauksissa ”tarjonta” voi viitata tuotteen kokonaisvarantoon markkinalla.

Mitä tapahtuu, jos kullan tarjonta kasvaa, kysynnän pysyessä muuttumattomana? ”Rahan hinta” laskee, toisin sanoen rahayksikön ostovoima laskee kautta linjan. Unssi kultaa on vähemmän arvoinen kuin 100 leipää, 1/3 televioista jne. Käänteisesti,  jos kullan tarjonta laskee, niin kultaunssin ostovoima kasvaa.

Mikä on rahan tarjonnan muutoksen vaikutus? Seuraten David Humen, yhden ensimmäisistä ekonomeista, esimerkkiä, voimme kysyä itseltämme, mitä tapahtuisi jos yliyön hyvä keiju kävisi taskuilla, lompakoilla ja pankkiholveissa kaksinkertaistaen rahamme tarjonnan. Olisimmeko tuplasti rikkaampia? Emme tietenkään. Meidät tekee rikkaaksi tavaroiden yltäkylläisyys, ja mikä rajoittaa tätä runsautta on resurssien niukkuus: maan, työvoiman ja pääoman. Kolikoiden monistaminen ei luo noita resursseja tyhjästä. Saatamme tuntea itsemme hetkellisesti rikkaammaksi, mutta ainoa mitä teemme on yksinkertaisesti vesitämme rahan tarjontaa. Kansan rynnätessä kuluttamaan juuri löytämäänsä varallisuutta hinnat tulevat, hyvin karkeasti, kaksinkertaistumaan—tai ainakin nousemaan siihen saakka kunnes kysyntä on tyydytetty, ja raha ei enää kilpaile itsensä kanssa olemassa olevista tavaroista.

Näemme siis rahan tarjonnan lisäyksen, kuten minkä tahansa tuotteen lisäyksen, laskevan hintaa, mutta tämä muutos ei—toisin kuin muiden tuotteiden—sisällä sosiaalista hyötyä. Kansa ei tullut rikkaammaksi. Siinä missä uudet kulutus- tai tuotantohyödykkeet lisäävät elintasoa, uusi raha ainoastaan nostaa hintoja—se laimentaa omaa ostovoimaansa. Syy tähän arvoitukseen on siinä, että raha on ainoastaan hyödyllistä ostovoimassaan. Muilla tuotteilla on useita ”todellisia” hyötykäyttöjä, niiden lisääntynyt tarjonta mahdollistaa useamman kuluttajien tarpeiden tyydyttämisen. Rahasta on hyötyä ainoastaan mahdollisissa vaihdoissa; sen hyöty on vaihdanta-arvossa, tai ”ostovoimassa.” Lakimme—rahan lisääntyminen ei sisällä sosiaalista hyötyä—juontuu sen ainutlaatuisesta käytöstä vaihdon välineenä.

Rahan tarjonnan lisäys ainoastaan laimentaa jokaisen kultaunssin vaikutusta; toisaalta rahan tarjonnan lasku kasvattaa jokaisen kultaunssin voimaa tehdä työtään. Palaamme alkutotuuteemme: rahan tarjonnan määrällä ei ole merkitystä. Mikä tahansa tarjonta kelpaa yhtä hyvin kuin joku toinen. Vapaa markkina yksinkertaisesti mukautuu muuttamalla ostovoimaa, tai kultayksikön vaikuttavuutta. Ei ole mitään tarvetta kajota markkinan toimintaan muuttaakseen rahan tarjontaa, jota se säätelee.

Tässä kohdin rahatalouden suunnittelija saattaa vastustaa: ”Hyvä on, myöntäen että on turhaa lisätä rahan tarjontaa, eikö kullan kaivanta ole resurssien tuhlausta? Eikö valtion tulisi pitää rahan tarjonta vakiona, ja kieltää uusi louhinta? Tämä argumentti saattaa vaikuttaa järkeenkäyvältä niille, joilla ei ole periaatteellisia ongelmia valtion väliintulolle, vaikkakaan se ei vakuuta määrätietoista vapauden puolestapuhujaa. Mutta vastaväite jättää huomiotta tärkeän huomion: kulta ei ole ainoastaan raha, vaan myös, väistämättä, hyödyke. Kullan tarjonnan kasvuun ei välttämättä sisälly yhtään rahataloudellista etua, mutta se sisältää ei-rahataloudellisen hyödyn—se lisää kullan tarjonnan kasvua kulutukseen (ornamentteihin, hammashoidossa ja vastaavissa) sekä tuotannossa (teollinen toiminta). Tämän vuoksi kullan louhinta ei ole ollenkaan yhteiskunnallisesti turhaa.

Yhteenvetona toteamme, että rahan tarjonnan säätely, kuten kaikkien muidenkin tuotteiden, on parasta jättää vapaalle markkinalle. Sivuuttaen vapauden yleiset moraaliset sekä taloudelliset hyödyt suhteessa pakkovoimankäyttöön, mikään määrätty rahamäärä ei tee työtä paremmin, ja vapaa markkina asettaa kullan tuotannon tasapainoon suhteessa sen kykyyn tyydyttää kuluttajien tarpeita verrattuna kaikkiin muihin tuloksellisiin tavaroihin. [10]
mikään muukaan liiketoiminta; pitkässä juoksussa sen tuottoaste on vastaava minkä tahansa muun teollisuudenalan nettotuottoasteen kanssa.

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

9.  ”Hamstraamisen” ongelma

Vapaan rahatalouden kritiikki ei ole kuitenkaan helposti hiljennettävissä. Erityisesti ikivanha ”hamstrauksen” mörkö on yksi niistä. Se luo mielikuvan vanhasta itsekkäästä saiturista, joka, ehkäpä irrationaalisesti tai pahoin motiivein, säilöö kultaa käyttämättömänä kellariinsa tai aarrekammioonsa—pysäyttäen kaupan ja rahatalouden kiertokulun, ja aikaansaaden laskusuhdanteen sekä muita ongelmia. Onko hamstraaminen todella vaarallista?

Ensinnäkin, mitä yksinkertaisesti on tapahtunut, on rahan kysynnän lisääntyminen kitupiikin osalta. Tämän seurauksena tavaroiden hinnat laskevat, ja kultaunssin ostovoima kasvaa. Yhteiskunta ei ole kärsinyt tappiota, se ainoastaan jatkaa toimintaa alhaisemmalla aktiivisella tarjonnalla entistä ”voimakkaammilla” kultaunsseillaan.

Jopa kaikkein huonoimmassa näkökulmassa asiaan mikään ei ole mennyt väärin, ja vapaa rahatalous ei luo vaikeuksia. Mutta tämä ongelma ei ole näin yksinkertainen. Sillä ei ole mitenkään irrationaalista ihmisille haluta enemmän tai vähemmän rahaa käteisvaroikseen.

Tutkitaan käteisvaroja tarkemmin. Miksi ihmiset pitävät ollenkaan käteisvaroja? Oletetaan että voisimme kaikki nähdä tulevaisuuteen täydellä varmuudella. Tällöin kenenkään ei tarvitsisi pitää yhtään käteisvaroja saatavillaan. Kaikki tietäisivät tarkalleen kuinka paljon he tulevat kuluttamaan, ja kuinka paljon tuloja he tulevat saamaan, kaikkina tulevina päivinä. Ei ole tarvetta pitää yhtään rahaa käteisenä, vaan kaiken kullan voi lainata niin että takaisinmaksut tapahtuvat juuri tarvituissa määrissä niinä päivinä kuin kuluerät tapahtuvat. Mutta luonnollisesti elämme välttämättä epävarmuuden maailmassa. Ihmiset eivät tarkkaan tiedä mitä heille tulee tapahtumaan, tai millaisia tuloja tai kuluja heillä on tulevaisuudessa. Mitä epävarmempia ja peloissaan he ovat, sitä suurempia käteisvaroja he haluavat pitää; mitä varmempia, sitä vähemmän käteistä he haluavat pitää saattavilla. Toinen syy käteisvarojen pitoon juontuu myös epävarmuuden todellisuudesta. Jos ihmiset odottavat rahan hinnan laskevan lähitulevaisuudessa, he tulevat kuluttamaan rahansa heti, jolloin raha on vielä arvokkaampaa, näin ollen ”ei-hamstraten” ja vähentäen heidän kysyntäänsä rahalle. Käänteisesti, jos he odottavat rahan hinnan nousevan, he jäävät odottamaan myöhempää kulutusta rahan arvon noustua, ja näin heidän kysyntänsä käteiselle kasvaa. Ihmisten kysyntä käteisvaroille nousee ja laskee, näin ollen, hyvin ja järkevin perustein.

Taloustieteilijät erehtyvät, jos he luulevat jotain olevan pielessä, kun raha ei ole jatkuvassa, aktiivisessa ”kierrossa.” Toki on totta, että raha on hyödyllistä ainoastaan, koska sillä on vaihtoarvo, mutta se ei ole pelkästään hyödyllistä vain juuri vaihdon hetkellä. Tätä totuutta on yleensä ylenkatsottu. Raha on yhtä hyödyllistä myös silloin kuin se makaa ”joutilaana” jonkun käteisvaroissa, jopa kitupiikin ”hamstrauksessa.” [11] Odottaessa mahdollista käyttöään tulevaan vaihdantaan—raha tarjoaa omistajalleen, juuri nyt, hyödyllisyytensä mahdollistaen vaihdannat milloin tahansa—nykyisyydessä tai tulevaisuudessa—omistajansa tarpeiden mukaan.

Täytyy muistaa, että kaikki kulta on aina jonkun omistuksessa, ja näin ollen kaiken kullan täytyy olla ihmisten kassavarannoissa. Jos yhteiskunnassa on 3 000 tonnia kultaa, kaikki 3 000 tonnia täytyy olla, kaikkina hetkinä, yksittäisten ihmisten omistuksessa ja hallussa käteisvarantoina. Käteisvarantojen kokonaissumma on aina yhtä suuri kuin koko rahan tarjonta yhteiskunnassa. Näin ollen, ironisesti, ilman epävarmuutta todellisuudessamme, ei olisi myöskään koko rahajärjestelmää! Varmuuden maailmassa kukaan ei haluaisi pitää käteistä, joten rahan kysyntä yhteiskunnassa laskisi äärettömästi, hinnat nousisivat loputtomasti, ja mikä tahansa rahajärjestelmä hajoaisi. Sen sijaan, että käteisvarannot ovat häiritsevä ja huolia aiheuttava seikka, sekaantuen rahalliseen vaihdantaan, ne ovat ehdottoman välttämättömiä millä tahansa rahalliselle taloudelle.

On myös harhaanjohtavaa sanoa rahan ”kiertävän.” Kuten kaikki luonnontieteistä lainatut sanonnat, se kuulostaa jonkin tyyppiseltä mekaaniselta prosessilta, ihmisen tahdosta riippumattomalta, joka liikkuu tietyllä virtausnopeudella, tai ”kiihtyvyydellä.” Itse asiassa raha ei ”kierrä”; se siirtyy, aika ajoin, jonkun henkilön käteisvarannosta toiselle. Rahan olemassaolo, jälleen kerran,  riippuu ihmisten halukkuudesta pitää käteisvarantoja.

Tämän osion alussa näimme, ettei ”hamstraus” koskaan tuo tappiota yhteiskunnalle. Nyt näemme, että rahan kysynnän muutoksien aiheuttama liike rahan hinnassa aikaansaa positiivisen sosiaalisen hyödyn—yhtä positiivisen kuin mikä sisältyy tavaroiden ja palveluiden lisääntyneeseen tarjontaan. Olemme nähneet yhteiskunnan käteisvarantojen kokonaissumman vastaavan ja olevan identtinen rahan kokonaistarjonnan kanssa. Oletetaan tarjonnan pysyvän vakiona, sanotaan vaikka 3 000 tonnissa. Otaksutaan myös, mistä tahansa syystä—ehkä kasvavasta huolesta—ihmisten kysyntä käteisvaroille kasvaa. Tämän kysynnän tyydyttäminen on selkeästi positiivinen yhteiskunnallinen hyöty. Mutta kuinka se voidaan tyydyttää kokonaiskäteisvarantojen pysyessä ennallaan? Yksinkertaisesti seuraavasti: ihmisten arvostaessa käteisvaroja korkeammalle, rahan kysyntä kasvaa, ja hinnat tippuvat. Tämän seurauksena sama kokonaiskäteisvaramäärä antaa korkeamman ”todellisen” varannon, toisin sanoen se on korkeampi suhteessa tavaroiden hintoihin—työhön jota rahan tulee tehdä. Lyhyesti, kansan efektiiviset käteisvarannot ovat nousseet. Vastavuoroin rahan kysynnän lasku aiheuttaa kasvavan kulutuksen, ja nousevat hinnat. Yleisön tarve alhaisemmille efektiivisille käteisvarannoille tyydytetään annetun käteisen kokonaismäärän välttämättömyydestä tehdä enemmän työtä.

Näin ollen, vaikka muutos rahan hinnassa, juontuen muutoksista kysynnässä, pelkästään muuttaa rahayksikön tehokkuutta ja se ei sisällä yhteiskunnallista hyötyä, nousu tai lasku aiheutuen muutoksesta käteisvarantojen kysynnässä aikaansaa sosiaalisen hyödyn—se tyydyttää yleisön tarpeen joko korkeampiin tai matalampiin suhteellisiin käteisvarantoihin käteisen tekemälle työlle. Toisaalta, lisääntynyt rahan tarjonta ehkäisee yleistä kysyntää efektiivisemmälle rahan kokonaismäärälle (efektiivisempi ostovoimassa).

Ihmiset tulevat lähes aina, kysyttäessä, sanomaan haluavansa niin paljon rahaa kuin vain saavat! Mutta mitä he todellisuudessa haluavat ei ole lisää yksiköitä rahaa—lisää unsseja kultaa tai ”dollareita”—vaan enemmän efektiivisiä yksiköitä, toisin sanoen suurempaa määrää tavaroita ja tuotteita, joita rahalla voi ostaa. Olemme nähneet ettei yhteiskunta voi tyydyttää tarvettaan lisärahalle lisäämällä rahan tarjontaa—kasvanut tarjonta pystyy ainoastaan vesittämään jokaisen unssin efektiivisyyden, ja rahaa ei ole sen runsaammin tarjolla kuin aiemminkaan. Ihmisten elintaso (lukuun ottamatta kullan ei rahallisia käyttötapoja) ei nouse kaivamalla lisää kultaa. Jos ihmiset haluavat lisää efektiivisiä kultaunsseja käteisvarantoihinsa, he voivat saada niitä ainoastaan hintojen laskulla ja jokaisen unssin efektiivisyyden kasvulla.

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

10.  Hintatason vakauttaminen?

Jotkut teoreetikot pitävät vapaata rahajärjestelmää epäviisaana, koska se ei ”vakauttaisi hintatasoa”, toisin sanoen rahayksikön hintaa. Heidän mukaansa rahan tulisi olla kiinteä mittatikku, joka ei koskaan muutu. Tämän vuoksi sen arvo, tai ostovoima, tulisi pitää vakaana. Koska rahan hinta tulisi eittämättä vaihtelemaan vapaassa markkinassa, tulisi vapauden ylitse ajaa valtion hallinnalla vakauden turvaamiseksi. [12] Vakaus toisi oikeudenmukaisuuden, esimerkiksi, velallisille ja luotattajille, jotka olisivat varmoja takaisinmaksettujen dollarien, tai kultaunssien, samasta ostovoimasta kuin millä ne olivat lainattu.

Kuitenkin, jos luotottajat ja velalliset haluavat suojata itsensä tulevilta ostovoiman muutoksilta, he voivat tehdä sen helposti vapaassa markkinassa. Tehdessään sopimuksiaan, he voivat sopia takaisinmaksun tapatuvan rahasummassa, joka on korjattu jollain sovitulla rahan arvon muutoksen indeksillä. Vakauttajat ovat pitkään puoltaneet tällaisia toimenpiteiden, mutta erikoista kyllä, nimenomaan luotottajat ja lainaajat, joiden kuuluisi kaikkein eniten hyötyä vakaudesta, ovat harvoin hyödyntäneet tätä mahdollisuutta. Täytyykö valtion siis pakottaa tietyt ”hyödyt” ihmisille, jotka ovat vapaasta tahdostaan hylänneet ne? Ilmeisesti liikemiehet mielummin luottaisivat omiin kykyihinsä arvioida markkinan olosuhteita tässä parantumattoman epävarmuuden maailmassa. Loppujen lopuksi rahan hinta ei eroa mistään muusta vapaasta hinnasta markkinalla. Ne voivat muuttua yksilöiden kysynnän muutoksien seurauksena; miksei rahan hinta?

Keinotekoinen vakauttaminen, itse asiassa, häiritsisi ja vaikeuttaisi vakavasti markkinan toimintaa. Kuten olemme nähneet, ihmiset tulisivat väistämättä turhautuneiksi toiveissaan muuttaa heidän käteisvarantojen todellista suhdetta; tällöin ei olisi mahdollista muuttaa käteisvarantoja suhteessa hintoihin. Kaiken lisäksi parantunut yleisön elintaso on seurausta tuotantoinvestointien hedelmistä. Lisääntynyt tuottavuus pyrkii laskemaan hintoja (ja kuluja) ja näin ollen jakamaan vapaan yrittäjyyden hedelmät kaikelle yleisölle, nostaen kaikkien kuluttajien elintasoa. Hintatason tukeminen voimakeinoin estää tämän korkeamman elintason leviämisen.

Raha, yksinkertaisesti, ei ole ”kiinteä mittatikku.” Se on hyödyke, joka palvelee vaihdon välineenä. Sen arvon joustavuus vastauksena kuluttajien kysyntään on yhtä tärkeää ja yhtä hyödyllistä kuin mikä tahansa muu vapaa hinnoittelu markkinalla.
tässä kohtaa. Lähtökohtaisesti se tarkoittaisi valtiollisesti hallittuja muutoksia rahan tarjonnassa.

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

11.  Yhtäaikaiset rahat

Tähän mennessä olemme saavuttaneet seuraavan kuvan rahasta täydellisen vapaassa taloudessa: kulta tai hopea tullen vaihdon välineiksi; kulta lyötynä kilpailevien yksityisten yritysten toimesta, liikkeellä perustuen painoon; hintojen vapaasti vaihdellen markkinoilla vastaten kulutuskysyntään ja tuottavien resurssien tarjontaan. Hintojen vapaus sisältää välttämättömästi vapaan liikkumisen rahayksikön ostovoimalle; olisi mahdotonta käyttää voimakeinoja ja puuttua rahan arvon liikkeisiin ilman samanaikaista kaikkien tuotteiden vapaiden hintojen rampauttamista. Tästä seuraava vapaa talous ei ole kaoottinen. Päinvastoin, talous liikkuisi sujuvasti ja tehokkaasti tyydyttäen kuluttajien tarpeet. Rahamarkkina voi myös olla vapaa.

Tähän saakka olemme yksinkertaistaneet ongelmaa olettamalla vain yhden rahametallin—sanotaan, kullan. Otaksutaan kahden tai useamman rahan olevan liikenteessä maailman markkinalla—sanotaan, kullan ja hopean. Todennäköisesti kultaa käytettäisiin yhdellä alueella ja hopeaa toisella, tai molemmat liikkuisivat rinnatusten. Kultaa ollen unssikohtaisesti kalliimpaa markkinoilla kuin hopea, saatettaisiin käyttää suuremmissa transaktioissa, ja hopeaa pienemmissä. Eikö kaksi rahaa olisi mahdottoman kaoottista? Eikä valtion tulisi astua väliin ja määrätä kiinteä suhde näiden kahden välille (”kaksimetallikanta”) tai jollain tavoin poistaa jompikumpi metalli (asettaa ”yksi standardi”)?

On hyvin mahdollista, että markkinalle, annettuna vapaat kädet, saattaisi lopulta syntyä vain yksi metalli rahaksi. Mutta viime vuosisatoina hopea on itsepäisesti pysynyt haastamassa kultaa. Valtion ei kuitenkaan ole tarpeellista astua väliin ja pelastaa markkinoita sen kahden rahan ylläpitämisen hullutukselta. Hopea pysyi kierrossa nimenomaan koska se oli käytännöllinen (esimerkiksi pieniin vaihtoihin). Hopea ja kulta pystyisivät helposti liikkumaan rinnakkain, ja ovat näin tehneetkin aikaisemmin historiassa. Molempien metallien suhteelliset kysynnät ja tarjonnat määrittävät niiden välisen vaihtokurssin, ja tämä kurssi, kuten mikä tahansa hinta, tulee jatkuvasti vaihtelemaan vastauksena näihin muuttuviin voimiin. Kulta ja hopea saattavat esimerkiksi yhtenä hetkenä vaihtaa suhteessa 16:1, toisena hetkenä 15:1 jne. Kumpi metalli tulee palvelemaan laskentayksikkönä riippuu konkreettisista olosuhteista markkinalla. Jos kulta on laskennallisena rahana, silloin suurin osa transaktioista tullaan tällöin ilmaisemaan kultaunsseissa, ja hopeaunssit tullaan vaihtamaan vapaasti kelluvan kultahinnan perusteella.

Tulisi olla selvää, että vaihtokurssi sekä kahden metallin ostovoimat pyrkivät aina olemaan suhteelliset. Jos tuotteiden hinnat ovat viisitoista kertaa suuremmat hopeassa kuin kullassa, niin silloin vaihtokurssi tulee pyrkimään asettumaan 15:1. Ellei näin olisi, niin silloin olisi kannattavaa vaihtaa yksiköstä toiseen kunnes pariteetti saavutetaan. Näin ollen, jos hinnat ovat viisitoista kertaa niin paljon hopeassa kuin kullassa ja hopea/kulta-suhteen ollessa 20:1, ihmiset ryntäisivät myymään tuotteensa kullassa, ja ostamaan hopeaa, ja jälleen ostamaan tuotteet takaisin hopealla, saaden hyvät voitot prosessista. Tämä tulisi nopeasti palauttamaan vaihtokurssin ”ostovoimapariteetin”; kullan tullessa halvemmaksi suhteessa hopeaan, tuotteiden hinnat hopeassa nousevat, ja tuotteiden hinnat kullassa laskevat.

Vapaa markkina, lyhyesti, on erittäin järjestynyt, ei pelkästään rahan ollessa vapaa vaan myös silloin kuin liikkeellä on enemmän kuin yksi raha.

Millaisen ”standardin” vapaa raha tarjoaa? Tärkeätä on, että standardia ei pakoteta valtion toimesta. Jos markkina jätetään silleensä, niin se saattaa asettaa kullan ainoaksi rahaksi (”kultakanta”), hopean ainoaksi rahaksi (”hopeakanta”) tai, ehkäpä kaikkein todennäköisimmin, molemmat rahoiksi vapaasti kelluvilla vaihtokursseilla (”rinnakkaistandardi”). [13]

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

12.  Rahavarastot

Oletetaan, että vapaa markkina on valinnut kullan rahakseen (yksinkertaisuuden vuoksi unohdetaan jälleen hopea). Jopa kätevien kolikoiden muodossa kultaa on usein epämukava ja hankala kantaa sekä käyttää suoraan vaihdannassa. Suurempiin transaktioihin on epäkäytännöllistä ja kallista kuljettaa useaa kymmentä tai sataa kiloa  kultaa. Mutta vapaa markkina, aina valmiina tyydyttämään yhteiskunnan tarpeet, tulee avuksi. Kultaa täytyy säilyttää jossain, ja kuten erikoistuminen on kaikkein tehokkainta muissa liiketoiminta-alueissa, niin se on myös kaikkein tehokkainta varastointiliiketoiminnassa. Tietyt yritykset tulevat silloin menestymään markkinoilla tarjoamalla varastointipalveluita. Jotkut tulevat olemaan kultavarastoja, ja varastoivat kultaa lukuisille asiakkailleen. Kuten kaikkien varastojen tapauksessa, omistajan oikeus varastoituun tavaraan luodaan varastokuitilla, jonka hän saa vastineena varastoimilleen tavaroille. Kuitti oikeuttaa omistajan vaatimaan tavaransa takaisin milloin tahansa halutessaan. Tämä varasto ansaitsee voittonsa samoin kuin kaikki muutkin varastot—veloittaen hinnan varastointipalveluistaan.

On kaikki syyt olettaa, että kultavarastot, tai rahavarastot, kukoistavat vapaassa markkinassa samoin kuin muutkin varastot menestyvät. Itse asiassa varastoinnilla on rahan tapauksessa vielä tärkeämpi rooli. Kaikki muut tuotteet siirtyvät kulutukseen, ja näin ollen poistuvat varastosta jonkin ajan kuluttua joko käyttöön tuotannossa tai kulutuksessa. Mutta rahaa, kuten olemme nähneet, ei pääosin ”käytetä” fyysisessä mielessä, päinvastoin sitä käytetään vaihdannassa muihin tavaroihin sekä säilötään odottamaan vastaavia vaihdantoja tulevaisuudessa. Lyhyesti sanottuna rahaa ei niinkään ”käytetä” vaan yksinkertaisesti siirretään henkilöltä toiselle.

Tällaisessa tilanteessa käytännöllisyys väistämättä johtaa varastokuitin siirtämiseen fyysisen kullan sijaan. Oletetaan esimerkiksi Smithin ja Jonesin säilövän kultansa samassa varastossa. Jones myy Smithille autonsa sadalla kultaunssilla. He voisivat käydä läpi kalliin prosessin, jossa Smith lunastaisi kuittinsa ja siirtäisi kullan Jonesin toimistoon, josta Jones siirtäisi ja tallettaisi sen välittömästi takaisin samaan varastoon. Mutta epäilemättä he valitsevat paljon helpomman tavan: Smith yksinkertaisesti antaa Jonesille varastokuitin sadalle kultaunssille.

Tällä tavoin rahan varastokuitit tulevat enenevässä määrin toimimaan rahan korvikkeina. Yhä harvemmat transaktiot liikuttavat oikeaa kultaa; useimmissa tapauksissa sen sijaa käytetään paperioikeuksia kultaan. Markkinan kehittyessä tulee olemaan kolme rajoitusta tämän korvikeprosessin edistymiselle. Ensimmäinen on laajuus, jolla ihmiset käyttävät näitä rahavarastoja—pankeiksi kutsuttuja—käteisen sijaan. Selkeästi, jos Jones jostain syystä ei haluaisi käyttää pankkia, Smithin tulisi kuljettaa varsinainen kulta. Toinen rajoitus on jokaisen pankin asiakaskunnan laajuus. Toisin sanoen, mitä enemmän transaktioita tehdään eri pankkien välisten asiakkaiden kanssa, sitä enemmän kultaa täytyy kuljettaa. Mitä enemmän vaihtoja tehdään saman pankin asiakkaiden välillä, sen vähemmän kultakuljetuksia tarvitaan. Jos Jones and Smith olisivat eri varastojen asiakkaita, Smithin pankin (tai Smithin itse) täytyisi kuljettaa kulta Jonesin pankkiin. Kolmanneksi asiakkailla täytyy olla varmuus pankkiensa luotettavuudesta. Jos he esimerkiksi yllättäen saavat selville pankin toimihenkilöiden omaavan rikosrekisterin, pankki todennäköisesti kadottaisi liiketoimintansa pikapuolin. Tässä suhteessa kaikki varastot—ja kaikki luottamukseen perustuvat liiketoiminnat—ovat samankaltaisia.

Pankkien kasvaessa ja luottamuksen niihin kehittyessä, asiakkaat saattavat pitää useissa tapauksissa kätevämpänä luopua oikeuksistaan paperikuitteihin—nimeltään setelit—ja sen sijaan pitäen omistuksensa avoimilla tileillä. Rahamaailmassa näitä on kutsuttu pankkitalletuksiksi. Paperikuittien siirtämisen sijaan asiakkaalla on saatava pankilta; hän tekee vaihdantoja kirjoittamalla vaatimuksen varastolleen siirtää osan saatavastaan jollekin toiselle. Esimerkkimme tapauksessa Smith käskee pankin siirtämään hänen sadan kultaunssin saatavansa Jonesille. Tätä kirjallista vaatimusta kutsutaan sekiksi.

Tulisi olla selvää, että taloustieteellisesti ei ole mitään eroa pankkisetelin ja pankkitalletuksen välillä. Molemmat ovat vaateita varastoidun kullan omistajuuteen; molempia siirretään yhtälailla rahan korvikkeina, ja molemmilla on identtiset kolme rajoitetta niiden käytön laajuuteen. Asiakas voi päättää, soveltuvuutensa mukaan, haluaako hän pitää omistusoikeutensa setelien vai talletuksen muodossa. |14]

Entäpä mitä on tapahtunut rahan tarjonnalle näiden kaikkien toimenpiteiden seurauksena? Jos pankkiseteleitä tai –talletuksia käytetään ”rahan korvikkeina”, tarkoittaako tämä, että  talouden efektiivinen rahan tarjonta on kasvanut kultavarannon pysyessään ennallaan? Ei missään nimessä. Raha korvikkeet ovat pelkästään varastokuitteja oikeasti-talletettuun kultaan. Jos Jones tallettaa 100 unssia kultaa varastoonsa ja saa siitä kuitin, niin tätä kuittia voidaan käyttää markkinalla rahana, mutta ainoastaan kätevänä kullan sijaisena, ei sen lisänä. Tällöin holvissa oleva kulta ei ole enää osa efektiivistä rahan tarjontaa, vaan sitä pidetään reservinä kuitille, joka on omistajan lunastettavissa milloin tahansa. Näin ollen korvikkeiden käytön lisäys tai vähennys ei aiheuta muutoksia rahan tarjontaan. Ainoastaan tarjonnan muoto muuttuu, ei sen kokonaismäärä. Siten yhteisön rahan tarjonta voi alkaa kymmenellä miljoonalla kultaunssilla. Tämän jälkeen kuusi miljoonaa talletetaan pankkiin vastikkeena kultaseteleille, jonka jälkeen efektiivinen tarjonta on: neljä miljoonaa unssia kultaa, kuusi miljoonaa unssia kultavaateita paperiseteleinä. Kokonaisrahavaranto on pysynyt samana.

Mielenkiintoisesti monet ovat argumentoineet, että pankkien olisi mahdotonta tehdä rahaa, jos ne joutuisivat toimimaan tässä ”100 prosentin reservikannassa” (kulta aina edustettuna kuitillaan). Kuitenkaan ei ole olemassa mitään todellista ongelmaa, yhtään sen enempää kuin muillakaan varastoilla. Lähes kaikki varastot säilyttävät kaikki tavarat omistajilleen (sadan prosentin reservi) luonnostaan—itse asiassa sitä pidettäisiin petoksena tai varkautena toimia muutoin. He ansaitsevat voittonsa palvelumaksuilla asiakkailta. Pankit voivat veloittaa asiakkailtaan samaan tapaan. Jos tätä vastustetaan sanomalla ettei asiakkaat ole valmiit maksamaan korkeita palvelumaksuja, niin tämä tarkoittaa ettei pankkien palvelut ole kovin korkeassa kysynnässä, ja niiden palveluiden käyttö tulee laskemaan tasoille, jotka kuluttajat katsovat sopiviksi.

Lähestymme nyt ehkä kaikkein pisteliäintä rahataloustieteilijän ongelmaa: ”osittaisen kassavarantovelvoitteisen pankkitoiminnan” arviointia. Meidän tulee kysyä: olisiko osittaiseen kassavarantovaatimukseen perustuva pankkitoiminta sallittua vapaassa markkinassa, vai olisiko se kiellettyä petoksena? Tiedetään hyvin, että pankit ovat harvoin pysyneet ”100 prosentin” perustassa kovin kauaa. Rahojen pysyessä pitkiä aikoja varastossa pankilla on houkutus käyttää osaa rahoista omaan lukuunsa—se on kiusauksen alaisena myös, koska ihmiset yleensä eivät välitä siitä saavatko he takaisin täsmälleen samat tallettamansa kultakolikot. Tästä seuraa pankin kiusaus käyttää muiden ihmisten rahoja tienatakseen voittoja itselleen.

Jos pankki lainaa kullan suoraan ulos, niin kuitit, luonnollisesti, ovat nyt osittain epäkelpoja. Osalle kultaa ei ole enää kultatakausta; yksinkertaisesti pankki on tosiasiallisesti maksukyvytön, koska se ei voi millään vastata kaikista velvoitteistaan, jos sitä niin vaaditaan tekemään. Se ei pysty luovuttamaan asiakkaidensa omaisuutta, kaikkien niin halutessa.

Sen sijaan että pankit ottaisivat kullan suoraan, ne pääasiallisesti painavat kattamattomia tai ”epäaitoja” varastokuitteja, toisin sanoen varastokuitteja kultaan jota ei ole, eikä voikaan olla varastossa. Nämä kuitit pankit lainaavat voitolla. Taloudellinen vaikutus on selkeästi sama. Varastokuitteja painetaan enemmän kuin kultaa on holveissa. Pankki on laskenut liikkeelle kultavarantokuitteja, jotka eivät edusta mitään, mutta joiden tulisi edustaa sataa prosenttia niiden nimellisarvosta kultaa. Valekuitit virtaavat luottavaiseen markkinaan samalla tavoin kuin oikeat kuitit, ja näin ollen lisäävät maan efektiivistä rahan tarjontaa. Yllä olevassa esimerkissä pankkien laskiessa liikkeelle kaksi miljoonaa unssia vääriä kuitteja, ilman kultaa niitä takaamassa, rahan tarjonta maassa nousisi kymmenestä kahteentoista miljoonan kultaunssiin—ainakin siihen saakka kunnes taikatemppu tulisi ilmi ja tilanne korjattaisiin. Liikkeellä on nyt, neljän miljoonan kultaunssin lisäksi, kahdeksan miljoonaa unssia rahan korvikkeita, vain kuuden miljoonan niistä ollen katettuna kullalla.

Valekuittien liikkeelle laskeminen, kuten kolikoiden väärentäminen, on esimerkki inflaatiosta, johon keskitytään tarkemmin myöhemmin. Inflaatio voidaan määrittää minä tahansa talouden rahan tarjonnan lisäyksenä, joka ei ole yhdenmukainen rahametallinvarannon lisäyksen kanssa. Osittaiskassavarantovelvoitteiset pankit ovat siten luonnostaan inflatorisia instituutiota.

Pankkien puolustajat vastaavat seuraavasti: pankit toimivat pelkästään kuten muutkin yritykset—ne ottavat riskejä. Kiistämättä, kaikkien tallettajien esittäessä vaateensa, pankit olisivat vararikossa liikkeelle laskettujen kuittien ylittäessä holvissa olevan kullan. Mutta pankit yksinkertaisesti ottavat riskin—yleensä perustellun—etteivät kaikki vaadi kultaansa. Kuitenkin suuri ero ”osittaisen kassavarantovelvoitteen” pankkien ja kaikkien muiden yritysten välillä on tämä: muut yrittäjät käyttävät omaa tai lainattua pääomaa hankkeissaan, ja jos he lainaavat luottoa, he lupaavat maksaa sen takaisin tiettynä päivänä tulevaisuudessa, pitäen huolta siitä että heillä on kyseiset rahat saatavilla tuona päivänä vastatakseen velvoitteistaan. Jos Smith lainaa 100 kultaunssia vuodeksi, hän järjestää saatavilleen 100 kultaunssia takaisinmaksupäiväksi. Mutta pankki ei lainaa tallettajiltaan; se ei vakuuta maksavansa takaisin tiettynä päivänä tulevaisuudessa. Sen sijaan se vakuuttaa maksavansa kuitin kultana milloin tahansa, vaadittaessa. Lyhyesti sanottuna pankkiseteli tai talletus ei ole velkakirja, tai velka; se on varastokuitti toisten ihmisten omaisuuteen. Lisäksi, liikemiehen lainatessa tai antaessa luottoa, hän ei lisää rahan tarjontaa. Lainatut varat ovat säästettyjä varoja, osa olemassa olevaa rahan tarjontaa, joka siirretään säästäjältä lainaajalle. Sen sijaan pankkisetelit lisäävät keinotekoisesti rahan tarjontaa, koska valekuitit injektoidaan markkinaan.

Pankki ei näin ollen ota tavallista liiketoimintariskiä. Se ei, toisin kuin kaikki liikemiehet, sovita varojensa aikajärjestystä suhteellisesti velkojensa aikajärjestykseen, toisin sanoen pidä huolta siitä, että sillä on riittävästi rahaa, eräpäivinä, maksaa laskunsa. Sen sijaan suurin osa sen vastuista ovat välittömiä, mutta sen varat eivät ole.

Pankki tekee uutta rahaa tyhjästä, ja sen ei, toisin kuin kaikkien muiden, täydy hankkia rahaa valmistamalla ja myymällä palveluksiaan. Lyhyesti, pankki on valmiiksi ja kaikkina aikoina vararikossa; mutta sen vararikko paljastuu asiakkaiden tullessa epäluuloisiksi ja käynnistäessään ”talletuspaon.” Mikään muu liiketoiminta ei koe vastaavaa ”pakoa.” Mitään muuta yritystä ei voida syöstä yön yli vararikkoon pelkästään sen asiakkaiden päätöksellä ottaa takaisin haluunsa oman omaisuutensa. Mikään muu liiketoimina ei luo fiktiivistä uutta rahaa, joka haihtuu ilmaan sitä tarkemmin tarkasteltaessa.

Osittaisen kassavarantovelvoitteisen pankin äärimmäisiä taloudellisia vaikutuksia tullaan tutkimaan seuraavassa kappaleessa. Tässä teemme johtopäätöksen, jonka mukaan moraalisesti tällaisella pankilla ei olisi sen enempää oikeutusta olemassa ololleen täydellisen vapaassa markkinassa kuin millään muullakaan implisiittisen varkauden muodolla. On totta, ettei seteli tai talletus tosiasiassa mainitse ehdoissaan varaston takuuta pitäytymisestä täydessä kultavakuudessa kaikkina aikoina. Mutta pankki lupaa lunastaa vaadittaessa, ja näin laskiessaan liikkeelle vääriä kuitteja, se suorittaa jo petoksen, koska pankin on välittömästi täysin mahdotonta pitää lupauksensa ja lunastaa kaikki setelinsä ja talletuksensa. [15] Näin ollen petos tapahtuu heti kun valekuittien liikkeelle laskeminen suoritetaan. Mitkä nimenomaiset kuitit ovat väärennettyjä voidaan selvittää vasta jälkikäteen talletuspaon tapahduttua (koska kaikki kuitit näyttävät samoilta), ja viimeksi tulleet hakijat jäävät tyhjin käsin. [16]

Jos petosta ei hyväksytä vapaassa yhteiskunnassa, niin osittaiseen kassavarantovelvoitteeseen perustuvan pankkitoiminnan täytyisi kohdata sama kohtalo. [17] Oletetaan kuitenkin petoksen ja osittaisen kassavarantovelvoitteisen pankkitoiminnan olevan sallittua, pankkien ainoastaan odotetun täyttämään velvoitteensa vaadittaessa kultana. Tämän velvoitteen epäonnistunut täyttäminen tarkoittaisi välitöntä vararikkoa. Tällainen järjestelmä on tullut tunnetuksi ”vapaana pankkitoimintana.” Olisiko silloin vallalla huomattava määrä väärennettyjä rahan korvikkeita, aiheuttaen keinotekoista uuden rahan luomista? Monet ovat olettaneet näin, ja uskoneet ”villin pankkitoiminnan” yksinkertaisesti inflatoivan rahan tarjontaa tähtitieteellisesti. Mutta päin vastoin, ”vapaa pankkitoiminta” johtaisi paljon ”kovempaan” rahajärjestelmään kuin mitä meillä on nykyään.

Pankit joutuisivat samojen kolmen yllä mainitun rajoituksen alaiseksi, ja erittäin perusteellisesti joutuisivatkin. Ensinnäkin jokaisen pankin ekspansiota rajoittaa kullan menetys toiseen pankkiin. Pankki voi ekspansoida rahaa ainoastaan sen oman asiakaskuntansa rajoissa. Oletetaan esimerkiksi pankki A, jolla on 10 000 unssia kultaa talletuksina, laskee liikkeelle 2 000 kultaunssin verran vääriä varastokuitteja, ja lainaa niitä erinäisille yrityksille, tai sijoittaa ne arvopapereihin. Lainaaja, tai arvopaperien aikaisempi omistaja, kuluttavat uuden rahan erinäisiin tavaroihin ja palveluihin. Lopulta kierrossa oleva raha saavuttaa omistajan, joka on toisen pankin, B:n, asiakas.

Tässä kohdin pankki B soittaa pankki A:lle lunastaakseen kuitit kultana, jotta kulta voidaan siirtää pankki B:n holveihin. On selvää, että mitä laajempi jokaisen pankin asiakaskunta on ja mitä enemmän asiakkaat harjoittavat vaihdantaa keskenään, sitä suurempi ulottuvuus jokaisella pankilla on ekspansoida luottojaan sekä rahan tarjontaa. Pankin asiakaskunnan ollessa kapea, tällöin pian sen laskettua liikkeelle luotua rahaa sitä vaaditaan lunastamaan—ja kuten olemme nähneet, sillä ei ole mistä lunastaa kuin osittain velvoitteensa. Välttääkseen vararikon uhan tältä kohdin pankin tulee pitää sitä suurempi osuus kultaa varantona, ja sitä vähemmän se voi ekspansoida, mitä kapeampi asiakaskunta sillä on. Jos joka maassa on ainoastaan yksi pankki, mahdollisuudet ekspansiolle ovat laajemmat kuin jos pankkeja on olemassa yksi jokaista kahta yhteisön jäsentä kohden. Muiden asioiden ollessa vakiona, tällöin, mitä suurempi määrä pankkeja on olemassa sekä mitä pienempi niiden koko, sitä ”vaikeampi”—ja parempi—rahan tarjonta tulee olemaan. Samoin pankin asiakaskuntaa rajoittaa myös ne jotka eivät käytä pankkia ollenkaan. Mitä suurempi määrä ihmisiä käyttää pelkkää kultaa pankkirahan sijaan, sitä vähemmän on olemassa mahdollisuuksia pankkien inflaatiolle.

Oletetaan kuitenkin pankkien muodostavan kartellin, ja sopivan keskenään maksavansa toistensa kuitit, ja pidättäytyvän kullan lunastamisesta. Otaksutaan vielä lisäksi pankkirahan olevan yleismaailmallisesti käytössä. Onko jäljellä jäänyt mitään rajoitteita pankkiekspansiolle? Kyllä, asiakkaiden luottamuksen raja pankkeihin. Pankkiluoton ja rahan tarjonnan kasvaessa yhä suuremmaksi, yhä merkittävämpi määrä asiakkaita huolestuu kassavarantosuhteen pienenemisestä. Ja täysin vapaassa järjestelmässä ne jotka tietävät totuuden pankkijärjestelmän maksukyvyttömyydestä pystyvät muodostamaan pankkien vastaisia liittoja, kannustaen asiakkaita nostamaan rahansa pois, ennen kuin on liian myöhäistä. Lyhyesti, talletuspakoon kannustavat liitot, tai tällaisten muodostamisen uhka, pystyvät pysäyttämään ja kääntämään ympäri rahaekspansion.

Mikään tästä keskustelusta ei ole tarkoitettu kyseenalaistamaan yleistä luotonannon toimintaa, jolla on merkittävä ja elintärkeä rooli vapaassa markkinassa. Luottotransaktiossa, rahan (nykyhetkessä hyödyllinen tuote) haltija vaihtaa sen tulevaisuudessa erääntyvään velkakirjaan (velkakirjan ollen ”tulevaisuuden tuote”) ja koronmaksu heijastaa nykyisen tuotteen korkeampaa arvostusta suhteessa tuleviin tuotteisiin markkinalla. Mutta pankkisetelit tai –talletukset eivät ole luottoa; ne ovat varastokuitteja, välittömiä vaateita käteiseen (esimerkiksi kultaan) pankkien holveista. Velallinen huolehtii siitä, että hän maksaa velkansa maksun erääntyessä; osittaisen kassavarantovelvoitteen pankkiiri ei voi koskaan maksaa muuta kuin pienen osan velvoitteistaan.

Seuraavassa luvussa keskitymme tutkimaan erinäisiä muotoja, joilla valtio sekaantuu rahajärjestelmään—pääosan niistä keskittyen, ei hillitsemään petollisia liikkeelle laskuja, vaan päinvastoin, poistamaan nämä ja muut luonnolliset rajoitteet inflaatiolle.

II.
Raha vapaassa yhteiskunnassa

13.  Yhteenveto

Mitä olemme oppineet rahasta vapaassa yhteiskunnassa? Olemme oppineet kaiken rahan saaneen alkunsa, ja sen täytyy saada alkunsa, hyödyllisestä hyödykkeestä vapaan markkinan valitsemana vaihdon välineeksi. Rahayksikkö on yksinkertaisesti rahahyödykkeen painoyksikkö—yleensä metallin, kuten kullan tai hopean. Vapauden alaisena rahaksi valitut hyödykkeet, niiden muoto ja malli, jätetään vapaiden yksilöiden vapaaseen päätöksentekoon. Yksityinen rahanlyönti on näin ollen yhtä laillista ja hyödyllistä kuin mikä tahansa muukin liiketoiminta. Rahan ”hinta” on sen ostovoima suhteessa kaikkiin tuotteisiin markkinoilla, ja tämä määräytyy sen tarjonnan sekä jokaisen yksilön rahan kysynnän mukaan. Kaikki valtion yritykset hinnan kiinnittämiseen tulevat häiritsemään jokaisen yksilön rahan kysynnän tyydyttämistä. Jos ihmiset pitävät käytännöllisempänä useampaa kuin yhtä metallia rahana, niin vaihtokurssi markkinalla niiden välillä määräytyy suhteellisten kysyntöjen ja tarjontojen perusteella, ja se pyrkii yhtenevyyteen niiden vastaavien ostovoimien suhteiden kanssa. Sen jälkeen kun on riittävästi tarjontaa metallille, mahdollistaen sen valitsemisen rahaksi markkinalla, mikään tarjonnan lisäys ei voi parantaa sen rahallista tehtävää. Rahan tarjonnan lisäys tulee tämän jälkeen vain laimentamaan jokaisen rahaunssin efektiivisyyttä ilman taloutta tukevaa vaikutusta. Kulta- tai hopeavarannon lisäys, kuitenkin, täyttää metallin tarjoamia ei-rahallisia tarpeita (ornamentit, teollinen käyttö jne.), ja on näin ollen yhteiskunnallisesti hyödyllistä. Inflaatio (rahan korvikkeiden kasvu jota ei kateta metallivarannon kasvulla) ei ole koskaan yhteiskunnallisesti hyödyllistä, vaan ainoastaan edesauttaa osaa ihmisistä muiden kustannuksella. Inflaatio, ollen petollinen omaisuuden loukkaus, ei pystyisi tapahtumaan vapaassa markkinassa.

Yhteenvetona, vapaus pystyy hoitamaan rahajärjestelmää yhtä suurenmoisesti kuin se hoitaa muutakin taloutta. Päinvastoin kuin monet kirjoittajat esittävät, rahassa ei ole mitään erityistä joka vaatisi laajaa valtion sääntelypolitiikkaa. Tässäkin asiassa vapaat ihmiset täyttävät parhaiten ja kaikkein joustavimmin kaikki heidän taloudelliset tarpeensa. Rahalle, kuten kaikille muillekin ihmisen toimille, ”vapaus on järjestyksen äiti, ei tytär.”

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

1. Valtion tulonlähteet

Valtio, toisin kuin kaikki muut organisaatiot, ei hanki tulojaan maksuina palveluksistaan. Niinpä valtiolla on erilainen taloudellinen ongelma kuin kellään muulla. Yksityiset henkilöt, jotka haluavat hankkia lisää tuotteita ja palveluita, joutuvat tuottamaan ja myymään lisää sitä mitä muut haluavat. Valtion täytyy ainoastaan löytää tapa pakkolunastaa enemmän tavaroita ilman omistajan suostumusta.

Vaihtokauppataloudessa valtion viranomaiset voivat pakkolunastaa resursseja vain yhdellä tavalla: takavarikoimalla suoraan tavaroita ja palveluita. Rahataloudessa heille on helpompaa takavarikoida rahallista varallisuutta, ja sen jälkeen käyttää rahat tavaroiden ja palveluiden hankkimiseen valtiolle, tai maksaa rahat tukiaisina suosimilleen ryhmille. Tällaista takavarikointia kutsutaan verotukseksi. [1]

Verotus on kuitenkin yleensä epäsuosittua, ja vähemmän maltillisina päivinä se aikaansai yhtenään vallankumouksia. Rahan ilmaantuminen ollen siunaus ihmiskunnalle, avasi myös hienovaraisemman reitin resurssien pakkolunastamiseen valtiolle. Vapaassa markkinassa rahaa voidaan hankkia tuottamalla ja myymällä tuotteita ja palveluita joita ihmiset haluavat, tai kaivostoiminnalla (liiketoiminta joka ei ole pitkällä tähtäimelle yhtään sen tuottoisampaa kuin mikään muukaan toiminta). Mutta jos valtio löytää tapoja osallistua väärentämiseen—uuden rahan luomiseen tyhjästä—se pystyy nopeasti valmistamaan oman rahansa ilman palveluiden tai kullan kaivamisen aiheuttamaan vaivaa. Silloin se pystyy kaappaamaan resursseja ovelasti ja lähes huomaamatta, herättämättä verotuksen nostattamaa vihamielisyyttä. Itse asiassa väärentäminen voi aikaansaada uhreissaan autuaan illuusion vertaamattomasta vauraudesta.

Väärentäminen on selkeästi vain toinen nimi inflaatiolle—molempien luoden uutta ”rahaa”,  joka ei ole standardi kultaa tai hopeaa, ja molempien toimiessa samoin. Nyt näemme miksi valtiot ovat luonnostaan inflatorisia: koska inflaatio on voimakas ja hienovarainen tapa valtiolle hankkia yhteisön resursseja, kivuton ja paljon vaarallisempi verotuksen muoto.

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

2. Inflaation taloudelliset vaikutukset

Inflaation taloudellisten vaikutusten arvioimiseksi katsotaan mitä tapahtuu, kun ryhmä väärentäjiä ryhtyy työhön. Oletetaan taloudessa olevan 10 000 kultaunssin tarjonta ja väärentäjien olevan niin ovelia etteivät he jää kiinni, ja pystyvät pumppaamaan 2 000 ”unssia” lisää. Millaiset tulevat olemaan seuraamukset? Ensinnäkin väärentäjät hyötyvät ilmiselvästi. He käyttävät vastaluodun rahan ja ostavat tavaroita ja palveluita. New Yorkerin kuuluisan sarjakuvan sanojen mukaan, jossa on esillä ryhmä väärentäjiä vakavassa mietiskelyssä käsityöstään: ”Vähittäiskaupan kulutus on juuri saamassa tarvitsemansa piristysruiskeen.” Tarkalleen. Paikallinen kulutus, nimenomaan, saa piristysruiskeen. Uusi raha käy läpi, askel askeleelta, koko talousjärjestelmän. Uuden rahan levitessä se nostaa hintoja—kuten olemme nähneet, uusi raha pystyy ainoastaan laimentamaan jokaisen dollarin efektiivisyyttä. Mutta tämä vesittyminen tapahtuu hitaasti ja on näin ollen epätasapainoinen; samaan aikaan jotkut ihmiset hyötyvät ja toiset häviävät. Lyhyesti, väärentäjät ja heidän lähikauppiaansa ovat huomanneet tulojensa kasvaneen ennen yhdenkään hinnan nousua heidän ostamissaan tuotteissa. Toisaalta talouden syrjäisemmille alueilla ihmiset, jotka eivät ole vielä vastaanottaneet uutta rahaa, huomaavat heidän ostohintojensa nousseen ennen heidän tulotasojensa kasvua. Esimerkiksi vähittäiskauppiaat maan toisella puolella tulevat kärsimään tappioita. Uuden rahan ensimmäiset vastaanottajat hyötyvät eniten, viimeisten vastaanottajien kustannuksella.

Näin ollen inflaatio ei anna mitään yleistä yhteiskunnallista hyötyä; sen sijaa se jakaa uudelleen varallisuuden suosien kisaan ensiksi tulleita peränpitäjien kustannuksella. Ja inflaatio on, itse asiassa, kilpailu—kuka pystyy saamaan uuden rahan haltuunsa ensimmäiseksi. Viimeksi tulleita—häviäjiä tappioiden kanssa—usein kutsutaan ”kiinteän toimeentulon ryhmiksi.” Papit, opettajat ja palkkatyöläiset jäävät tunnetusti muiden ryhmien jälkeen uuden rahan hankinnassa. Erityisen pahasti kärsivät ihmiset kiinteillä rahasopimuksilla—sopimuksilla jotka on tehty päivinä ennen inflaation nostamia hintoja. Henkivakuutusten ja elinkorkojen saajat, eläkeläiset, vuokranantajat pitkillä sopimuksilla, velkakirjojen haltijat ja muut luotottajat sekä käteissäästäjät tulevat kaikki kantamaan inflaation haittavaikutukset. He tulevat olemaan niitä joita ”verotetaan.” [2]

Inflaatiolla on myös muita turmiollisia vaikutuksia. Se vääristää taloutemme kivijalkaa: liiketoiminnan laskentaa. Koska kaikki hinnat eivät muutu yhtäläisesti ja samaan aikaan, yrityksille tulee erittäin vaikeaksi erottaa pitkäaikainen siirtymävaiheesta, ja arvioida todellinen asiakkaiden kysyntä tai liiketoimintojen kustannukset. Esimerkiksi kirjanpidossa merkitään omaisuuden ”kuluksi” hinta, jolla yritys on sen ostanut. Mutta jos inflaatio tulee väliin, niin tämän omaisuuden korvaaminen uudella sen kulumisen jälkeen tulee olemaan paljon kalliimpaa kuin hinta, joka on merkitty kirjanpitoon. Tämän seurauksena liikekirjanpito tulee selvästi liioittelemaan voittoja inflaation aikana—ja saattaa jopa syödä pääomia samaan aikaan otaksuen investointien kasvaneen. Vastaavasti osakkeiden ja kiinteistöjen omistajat saavat pääomatuottoja inflaation aikana jotka eivät ole ollenkaan ”tuottoja.” Mutta he saattavat kuluttaa osan näistä voitoista, huomaamatta että he ovat syömässä alkuperäistä pääomaansa. Luomalla kuviteltu voittoja ja vääristämällä liikelaskentaa, inflaatio keskeyttää vapaata markkinaa rankaisemasta tehottomia, ja palkitsemasta tehokkaita, yrityksiä. Lähes kaikki yritykset näyttävät kukoistavan. Yleinen ilmapiiri ”myyjien markkinoista” johtaa kulutustuotteiden ja palveluiden laadun laskuun, koska kuluttajat yleensä vastustavat vähemmän hintojen nousua sen tapahtuessa laatua heikentämällä. [4] Työn laatu laskee inflaatiossa salakavalammasta syystä: ihmiset rakastuvat ”rikastu nopeasti” –kuvioihin, jotka vaikuttavat olevan heidän ulottuvillaan jatkuvasti nousevien hintojen aikakautena, ja halveksivat usein vakavaa ponnistelua. Inflaatio rankaisee myös säästäväisyyttä ja rohkaisee velkaan, sillä mikä tahansa lainasumma maksetaan takaisin vähäisemmän ostovoiman dollareilla kuin alkujaan vastaanotettiin. Inflaatio, näin ollen, laskee yleistä elintasoa luoden samaan aikaan pintakiiltoisen ”vaurauden” ilmapiirin.

Onneksi inflaatio ei voi jatkua loputtomiin. Lopulta ihmiset heräävät tästä verotuksen muodosta; he heräävät jatkuvaan dollarin ostovoiman heikkenemiseen.

Aluksi hintojen noustessa ihmiset sanovat: ”No, tämä on epänormaalia, jonkun hätätapauksen aikaansaamaa. Viivästytän hankintojani ja odotan hintojen laskua.” Tämän on tyypillinen asenne inflaation ensimmäisessä vaiheessa. Tämä käsitys hillitsee hintojen nousua, ja kätkee inflaatiota lisää, koska rahan kysyntä on siten lisääntynyt. Mutta inflaation jatkuessa ihmiset alkavat oivaltaa hintojen nousevan jatkuvasti, jatkuvan inflaation seurauksena. Nyt ihmiset sanovat: ”Ostan nyt, vaikka hinnat ovat ”korkealla,” koska jos odotan niin hinnat nousevat yhä lisää.” Tämän seurauksena rahan kysyntä laskee ja hinnat nousevat lisää, suhteellisesti, enemmän kuin lisäys rahan määrään. Tässä kohdin valtiota usein kutsutaan ”helpottamaan rahapulaa”, joka on kiihtyvien hintojen aikaansaamaa, ja se vain lisää inflaatiota. Pian valtio saavuttaa ”romahtavan nousukauden” tilan, jolloin ihmiset sanovat: ”Minun täytyy ostaa mitä tahansa nyt—mitä tahansa päästäkseni eroon käsiin alenevasta rahasta.” Rahan tarjonta kasvaa räjähdysmäisesti, kysyntä romahtaa, ja hinnat nousevat tähtitieteellisesti. Tuotanto putoaa jyrkästi ihmisten käyttäessä yhä suuremman määrän ajastaan löytääkseen tapoja päästä rahoistaan eroon. Rahajärjestelmä on, varsinaisesti, hajonnut täydellisesti, ja talous kääntyy muihin rahoihin, jos ne ovat saavutettavissa—toiseen metalliin, ulkomaisiin valuuttoihin, jos inflaatio koskee vain yhtä maata, tai palaa takaisin vaihtokaupan olosuhteisiin. Rahajärjestelmä on hajonnut inflaation vaikutuksen seurauksena.

Tämä hyperinflaatio on historiallisesti tuttu Ranskan vallankumouksen assignaateista, Yhdysvaltain vapaussodan continentaaleista ja erityisesti Saksan vuoden 1923 kriisistä sekä Kiinan ja muiden valuutoista toisen maailmansodan jälkeen. [5]

Viimeinen syytös inflaatiota kohtaan on, että silloin kun juuri liikkeelle laskettu raha käytetään lainoina liiketoimiin, inflaatio aiheuttaa pelätyn ”bisnessyklin.” Tämä hiljainen mutta tappava prosessi, huomaamaton monille sukupolville, toimii seuraavasti: pankkijärjestelmä laskee liikkeelle uutta rahaa valtio siunaamana, ja lainaa sen liiketoimintaan. Liikemiehille uudet varat näyttävät todellisilta investoinneilta, mutta nämä varat eivät, toisin kuin vapaan markkinan investoinnit, saa alkuansa vapaaehtoisista säästöistä. Uusi raha investoidaan erinäisiin hankkeisiin liikemiesten toimesta, ja maksetaan työntekijöille ja muille tuotannontekijöille korkeimpina palkkoina ja hintoina. Uuden rahan suodattuessa läpi koko talouden ihmisillä on taipumus määrittää uudelleen heidän aikaisempia vapaaehtoisia kulutus/säästämis -suhteitaan. Lyhyesti, jos ihmiset aikovat säästä ja investoida 20 prosenttia tuloistaan sekä kuluttaa loput, uusi pankkien liiketoimiin lainaama raha saa aluksi säästämissuhteen näyttämään korkeammalta.  Uuden rahan valuessa yhteisöön se palauttaa vanhan  20/80 –suhteen, ja monet investoinnit paljastuvat tämän jälkeen turhiksi. Inflatorisen nousukauden turhien investointien likvidointi muodostaa bisnessyklin laskukausi-vaiheen. [6]

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

3. Rahapajan pakollinen monopoli

Lisätäkseen tuloja väärentämistä käyttäen valtion joutuu astelemaan pitkin askelmin poispäin vapaasta markkinasta. Valtio ei voi yksinkertaisesti vallata toimivaa vapaata markkinaa ja painaa omia paperilappujaan. Äkkinäisesti tehtynä harva ihminen hyväksyisi valtion rahan. Jopa nykyaikana monet ihmiset ”takaperoisissa maissa” ovat yksinkertaisesti kieltäytyneet hyväksymästä paperirahaa, ja vaativat kaupankäyntiä ainoastaan kullalla. Näin ollen valtion tunkeutumisen täytyy olla paljon hienovaraisempaa ja asteittaista.

Muutamaan viime vuosisataan saakka ei ollut pankkeja, minkä vuoksi valtio ei voinut käyttää pankkitoimintaa massiiviseen inflaatioon kuten nykyään. Mitä se voisi tehdä pelkän kullan ja hopean ollessa liikkeellä?

Ensimmäinen askel, jonka jokainen suurehko valtio otti varmin askelin, oli pidättää ehdoton monopoli kolikoiden lyömisen liiketoimintaan. Tämä oli korvaamaton tapa saada täydellinen kontrolli kolikoiden tarjontaan. Kuninkaan tai lordin kuva lyötiin kolikoihin, ja myytti kuninkaallisen tai paronillisen ”suvereenisuuden” välttämättömästä etuoikeudesta kolikoihin sai alkunsa. Rahapajamonopoli mahdollisti valtion tarjoavan haluamansa arvoisia kolikoita, riippumatta yhteisön tarpeista. Tämän seurauksena kolikoiden valikoimaa markkinoilla vähennettiin väkisin. Lisäksi rahapaja pystyi myös veloittamaan korkean hinnan, suuremman kuin kustannukset (”seigniorage-tulo”), vain kulut kattavan hinnan (”brassage”), tai toimittamaan kolikot ilman kustannuksia. Seigniorage oli monopolihinta ja se asetti erityisen taakan harkkojen muuntamisesta kolikoiksi; ilmainen kolikointi toisaalta kannusti liikaa kolikoiden valmistusta harkoista, ja pakotti veronmaksajat maksamaan muiden käyttämistä rahapajan palveluista.

Rahapajamonopolin hankinnan jälkeen valtiot ruokkivat rahayksikön nimen käyttöä, pyrkien parhaansa mukaan erottamaan nimen sen todellisesta kannasta kolikon painon perustana. Tämä oli myös erittäin tärkeä askel, koska se vapautti jokaisen valtion tarpeesta pitäytyä maailmanmarkkinan yhteisessä rahassa. Sen sijaan että olisivat käyttäneet graineja tai grammoja kultaan tai hopeaan, jokainen valtio ruokki omaa kansallista nimeään niin kutsutun rahallisen isänmaallisuuden nimissä: dollarit, markat, frangit ja vastaavat. Tämä muutos mahdollisti tärkeimmän valtiollisen tavan väärentää kolikoita: alentaa kolikoiden metallipitoisuutta.

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

4. Metallipitoisuuden alentaminen

Kolikoiden metallipitoisuuden alentaminen oli valtion keino väärentää samoja kolikoita, joita se oli kieltänyt yksityisiä yrityksiä tekemästä rahastandardin tiukan suojelemisen nimissä. Toisinaan valtio suoritti puhtaan petoksen, salassa laimentaen kultaa perusmetallilla, tehden kevyen painoisia kolikoita. Tyypillisemmin rahapaja sulatti ja löi uudelleen valtakunnan kaikki kolikot, antaen alamaisilleen takaisin saman määrän ”puntia” tai ”markkoja,” mutta kevennetyllä painolla. Ylijääneet kulta- tai hopeaunssit kuningas laittoi omaan taskuunsa ja käytti omiin kuluihinsa. Tällä tavoin valtio jatkuvasti petkutti ja määritti uudelleen juuri sen nimenomaisen standardin, jota se oli luvannut suojella. Hallitsijat lunastivat itselleen ylimielisesti laimentamisen tuotot “seignioragina.”

Nopea ja ankara metallien alentaminen oli keskiajan tunnusmerkki, lähes jokaisessa Euroopan maassa. 1200-luvun ranskalainen livre tournois määriteltiin 98 grammana hienoa hopeaa; 1600-luvulla se merkitsi ainoastaan 11 grammaa. Espanjan Saracenin kolikko, dinari, on sykähdyttävä esimerkki. Dinaari käsitti aluksi 65 kultagrainia sen ensi-ilmestymisen aikana 600-luvun lopulla. Saracenit olivat tunnetusti jämäkköjä raha-asioissa, ja 1100-luvun puolivälissä dinaari oli vielä 60 grainia. Siihin aikaan kristilliset kuninkaat valloittivat Espanjan, ja 1200-luvun alussa dinaari (uudella nimellään maravedi) oli alentunut 14 grainiin. Pian kultakolikko oli liian kevyt kiertoon ja se muunnettiin hopeakolikoksi, painaen 26 hopeagrainia. Tämä myös alennettiin, ja 1400-luvun puolivälissä maravedi oli ainoastaan 1,5 kultagrainia, ollen jälleen kerran liian kevyt kiertoon. [7]

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

5. Greshamin laki ja kolikot

A. Kaksimetallikanta

Valtio säätää hintakontrolleja pääosin harhauttaakseen julkisen huomion valtiollisesta inflaatiosta vapaan markkinan väitettyihin paheisiin. Kuten olemme nähneet—”Greshamin laki”—keinotekoisesti yliarvostettu raha pyrkii ajamaan keinotekoisesti aliarvostetun rahan pois kierrosta—on esimerkki hintasääntelyn yleisistä seurauksista. Valtio asettaa, käytännössä, maksimihinnan yhden tyyppiselle rahalle toisen avulla. Maksimihinta aiheuttaa vajauksen—hamstraukseen tai vientiin katoamisen—valuutassa, joka kärsii hintakatosta (keinotekoisesti aliarvostettu), ja johtaa sen korvautumiseen kierrossa ylihinnoitellulla rahalla.

Olemme nähneet miten tämä toimii uusien vastaan kuluneiden kolikoiden tapauksessa, yksi ensimmäisistä Greshamin lain esimerkeistä. Muuttaen rahan merkityksen painosta puhtaaseen tarinaan ja standardoiden nimellisarvot oman eikä kansalaisten tarpeen mukaan, valtio kutsui uusia ja kuluneita kolikoita samalla nimellä, vaikka ne olivat eri painoisia. Tämän seurauksena ihmiset hamstrasivat tai veivät ulkomaille täyden painon uudet kolikot, ja siirsivät kuluneet kolikot kiertoon, valtion syytäessä herjauksiaan ”spekuloijille,” ulkomaalaisille tai vapaalle markkinalle ylipäätänsä olosuhteista, jotka se itse sai aikaan.

Greshamin lain erityisen tärkeä tapaus oli pitkäaikainen ”standardin” ongelma. Näimme kuinka vapaa markkina muodosti ”rinnakkaisstandardit” kullasta ja hopeasta, molempien vapaasti vaihdellen suhteessa toisiinsa markkinan kysyntöjen ja tarjontojen mukaan. Mutta valtiot päättivät auttaa markkinaa astumalla sisään ”yksinkertaistamaan” asioita. Kuinka paljon selkeämpää asiat olisivatkaan, ne kokivat, jos kulta ja hopea olisivat kiinnitetyt tietyllä suhteella, sanotaan, kaksikymmentä unssia hopeaa yhteen unssiin kultaa! Tämän jälkeen molemmat rahat voisivat aina olla liikkeellä kiinteällä suhteella—ja, paljon merkittävimmin, valtio pystyisi lopulta pääsemään eroon taakastaan kohdella rahaa painona pelkän tarinan sijaan. Kuvitellaan yksikkö, ”rur,” Ruritanian kansalaisten määrittämänä 1/20 unssia kultaa. Olemme nähneet kuinka keskeistä valtiolle on houkutella kansalaiset pitämään ”ruria” abstraktina yksikkönä, ainoastaan löyhästi sidottuna kultaan. Mikä parempi tapa sen toteuttamiseen kuin kiinnittämällä kulta-hopea -suhde? Tämän jälkeen ”rur” ei ole pelkästään 1/20 unssia kultaa, vaan myös yksi unssi hopeaa. ”Rur” sanan tarkka merkitys—nimi kultapainolle—on hävinnyt, ja ihmiset alkavat ajattelemaan ”ruria” jonakin käsin kosketeltavana, jollain tavoin valtion määrittämänä, hyviä ja tehokkaita tarkoitusperiä varten, yhtä suurena tiettyihin painoihin kultaa ja hopeaa.

Nyt näemme syyn isänmaallisista tai kansallisista nimistä pidättäytymiseen kultaunsseille tai graineille. Heti kun tällaiset nimet korvaavat maailmalla tunnetut painoyksiköt, valtioille tulee paljon helpommaksi manipuloida rahayksikköä ja antaa sille näennäisesti oma elämä. Kiinteä kulta-hopea –suhde, kaksimetallikantana tunnettu, suoritti tämän tehtävän erittäin tyylikkäästi. Se ei kuitenkaan täyttänyt toista tehtäväänsä yksinkertaistaa maan valuutta. Jälleen kerran Greshamin laki näytti voimansa. Valtio yleensä asettaa kaksimetallikannan suhteen alunperin (sanotaan 20/1) käyvään hintaan vapaalla markkinalla. Mutta markkinasuhde, kuten kaikki hinnat, väistämättä muuttuvat ajan mittaan kysynnän ja tarjonnan olosuhteiden muuttuessa. Muutoksien tapahtuessa kiinteä kaksimetallisuhde väistämättä tulee vanhentuneeksi. Muutos tekee joko kullan tai hopean yliarvostetuksi. Kulta häviää tämän jälkeen käteisvarantoihin, pimeille markkinoille tai vientiin, hopean virratessa maahan ja siirtyy käteisvarannoista Ruritanian ainoaksi liikkeellä olevaksi metallivaluutaksi. Vuosisatojen ajan kaikki valtiot kamppailivat metallivaluuttojen äkillisten vaihteluiden tuhoisien vaikutusten kanssa. Aluksi hopea virtaisi sisään ja kulta häviäisi; sen jälkeen, suhteellisten markkinaosuuksien muuttuessa, kulta virtaisi sisään ja hopea hävisi. [8]

Lopulta, kuluttavien kaksimetallikannan sekasortoisten vuosisatojen jälkeen, valtiot valitsivat yhden metallin standardikseen, yleensä kullan. Hopea siirrettiin ”polettikolikon” asemaan, pienempiin nimellisarvoihin, muttei täydellä painollaan. (Valtiot monopolisoivat myös polettikolikoiden lyömisen, ja koska näitä ei ollut 100-prosenttisesti taattu kullalla, se oli tapa kasvattaa rahan tarjontaa.) Hopean hävittäminen rahan asemasta vahingoitti monia ihmisiä, jotka suosivat hopeaa erinäisissä transaktiossa. Bimetallistien sotahuudossa oli totta heidän sanoessaan, että ”rikos hopeaa vastaan” oli toteutettu; mutta todellinen rikos oli alkuperäinen kaksimetallikannan määrääminen rinnakkaisstandardien sijaan. Kaksimetallikanta loi mahdottoman vaikean tilanteen, jonka valtio pystyi ainoastaan joko kohtaamaan siirtymällä takaisin täyteen rahalliseen vapauteen (rinnakkaisiin standardeihin) tai valitsemalla jomman kumman metalleista rahaksi (kulta- tai hopeakanta). Täyttä rahallista vapautta, kaiken tämän jälkeen, pidettiin absurdina ja haihatteluna; ja näin ollen kultakanta pääosin otettiin käyttöön.

B. Laillinen maksuväline

Kuinka valtio pystyi pakottamaan hintakontrollinsa rahallisiin vaihtokursseihin? Keinolla nimeltään laillinen maksuväline lait. Rahaa käytetään maksuna menneisiin velkoihin yhtä lailla kuin nykyhetken ”käteistransaktioihin.” Valtion valuutan nimen tullessa merkittäväksi kirjanpidossa todellisen painon sijaan sopimukset alkoivat vaatia maksua tietyissä määrissä ”rahaa.” Laillinen maksuväline lait määräävät mikä tämä ”raha” voi olla. Kun alkuperäinen kulta tai hopea oli määrätty ”lailliseksi maksuvälineeksi,” ihmiset pitivät sitä harmittomana, mutta heidän olisi täytynyt ymmärtää vaarallisen ennakkotapauksen tulleen asetetuksi valtion rahan kontrollille. Jos valtio pysyy alkuperäisessä rahassa, sen laillinen maksuväline laki on liiallinen ja tarpeeton. [9] Toisaalta, valtio saattaa julistaa lailliseksi maksuvälineeksi vähempilaatuisen valuutan alkuperäisen rinnalle. Tällöin valtio voi määrätä kuluneet kolikot yhtä hyvinä uusien kanssa velkojen maksuun, tai hopean ja kullan tasavertaisiksi toisiinsa nähden kiinteällä vaihtosuhteella. Laillinen maksuväline lait tuovat näin Greshamin lain voimaan.

Kun laillinen maksuväline lait suojelevat yliarvostettua rahaa, niillä on toinenkin vaikutus; ne suosivat velallisia luotottajien kustannuksella. Tällöin velallisille on sallittua maksaa takaisin velkansa paljon köyhemmällä rahalla kuin he ovat lainanneet, ja luotottajilta on huijattu heidän ansaitsemansa rahat. Kuitenkin tämä luotottajien omaisuuden takavarikointi hyödyttää ainoastaan olemassa olevia velallisia; tulevat velalliset tulevat kärsimään luottojen vähäisyydestä muistona valtion aikaansaamasta luotottajien vahingoittamisesta.

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

6. Yhteenveto: valtio ja kolikot

Pakollinen rahapajamonopoli sekä laillinen maksuväline lainsäädäntö olivat peruskivinä valtioiden hyökkäyksessä saavuttaakseen kontrolli rahastaan. Näitä toimenpiteitä pönkittääkseen jokainen valtio poistatti käytöstä kaikki muiden valtioiden lyömät kilpailevat kolikot. [10] Ainostaan jokaisen valtion oma suvereeni kolikko kelpasi käyttöön; valtioiden välillä käytettiin vaihdannassa leimaamatonta kultaa ja hopeaa. Tämä vähensi lisää maailmanmarkkinan eri osien välisiä siteitä, erottaen lisää yhden valtion toisesta, ja häiriten kansainvälistä työn erikoistumista. Silti puhdas kova raha ei jättänyt paljoakaan tilaa valtiolliselle inflaatiolle. Valtioiden harjoittamille laimentamisille oli rajoituksia, ja tosiasia että kaikki maat käyttivät kultaa ja hopeaa, asetti ratkaisevia rajoja jokaisen valtion kontrollille omaa aluettaan kohtaan. Kansainvälisen metallisen rahan itsekuri yhä hillitsi hallitsijoita.

Valtion rahallinen kontrolli pystyi ainoastaan tulemaan absoluuttiseksi, ja sen väärentäminen haastamattomaksi, rahan korvikkeiden tullessa vallalle viime vuosisatoina. Paperirahan ja pankkitalletusten saapuminen, taloudellinen siunaus tilanteissa jolloin täysin taattuna kullalla ja hopealla, tarjosi avoimet ovet valtioiden ylivallalle rahasta, ja tämän myötä koko taloudelliselle järjestelmälle.

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

7. Pankkien salliminen kieltäytyä maksusta

Nykyaikainen talous, sen laajalle levinneen pankkien ja rahan korvikkeiden käytön kanssa, tarjoaa kultaisen mahdollisuuden valtiolle kiristää kontrolliaan rahan tarjonnasta ja mahdollisuuden hienovaraiseen inflaatioon. Olemme nähneet osiossa 12, että on olemassa kolme merkittävää rajoitetta pankin vallalle inflatoida ”vapaan pankkitoimintajärjestelmän” alaisuudessa: (1) jokaisen pankin asiakkuuksien laajuus; (2) koko pankkijärjestelmän asiakkuuksien laajuus, toisin sanoen laajuus jolla ihmiset käyttävät rahan korvikkeita, ja (3) asiakkaiden luottamus pankkeihin. Mitä kapeampi jokaisen pankin asiakaskunta, pankkijärjestelmän kokonaisuudessaan tai horjuvampi luottamuksen aste, sitä tiukemmat ovat rajoitteet inflaatiolle taloudessa. Valtion erivapaudet ja pankkijärjestelmän kontrollointi ovat toimineet viivyttämällä näitä rajoitteita.

Kaikki nämä rajoitteet, luonnollisesti, nojaavat yhteen perustavaan sitoumukseen: pankkien tehtävään lunastaa niiden lupaamansa velvoitteet pyydettäessä. Olemme nähneet ettei osittaiseen kassavarantovelvoitteeseen perustuva pankki pysty lunastamaan kaikkia velvoitteitaan; ja olemme myös nähneet tämän olevan uhkapeli johon kaikki pankit osallistuvat. Mutta on, tietysti, olennaista mille tahansa yksityiseen omistukseen perustuvalle järjestelmälle, että sopimusvelvoitteet täytetään. Valtion suorasukaisin tapa ruokkia inflaatiota on näin ollen myöntää pankeille erityinen etuoikeus kieltäytyä maksamasta velvoitteitaan, ja silti samaan aikaan jatkaa toimintaansa. Kuitenkin kaikkien muiden täytyessä maksaa velkansa tai julistautua vararikkoon, pankkien sallitaan kieltäytyä lunastamasta kuittejaan, samaan aikaan pakottaen heidän omat velallisensa maksamaan velat erääntyessään. Yleisesti käytetty termi tälle on ”pidättäytyminen rahan maksusta.” Paljon tarkempi nimitys olisi ”lupa varastaa;” sillä miksi muuksi voimme kutsua valtion lupaa liiketoiminnan jatkamiseen ilman omien sopimusvelvoitteiden täyttämistä?

Yhdysvalloissa massiiviset pidättäytymiset rahan maksuista tulivat lähes perinteeksi pankkiongelmien aikoina. Ne alkoivat vuoden 1812 sodan aikana. Suurin osa maan pankeista sijaitsi Uudessa-Englannissa, Amerikan sotaan liittymiselle epäsympaattisessa osassa maata. Pankit kieltäytyivät lainaamasta sotatarkoituksiin; ja näin ollen valtio lainasi muista osavaltioista uusilta pankeilta. Nämä pankit laskivat liikkeelle uutta paperirahaa myöntääkseen lainat. Inflaatio oli niin valtavaa, että lunastuspyynnöt tulvivat sisään uusiin pankkeihin, erityisesti konservatiivisista Uuden-Englannin pankeista, jotka eivät ekspansoineet ja joiden osavaltiossa valtio kuluttu pääosan rahoista sotatarvikkeisiin. Tästä seurasi merkittävä ”pidättäytyminen” vuonna 1814, kestäen yli kaksi vuotta (reilusti yli sodan päättymisen); tänä aikana pankkeja syntyi solkenaan, laskien liikkeelle seteleitä ilman tarvetta niiden lunastamiseen kultana tai hopeana.

Tämä pidättäytyminen asettui ennakkotapaukseksi tuleville taloudellisille kriiseille; 1819, 1837, 1857 ja niin edelleen. Tämän perinteen seurauksena pankit ymmärsivät ettei niiden tarvitse pelätä inflaation jälkeistä vararikkoa, ja tämä, luonnollisesti, kannusti inflaatiota sekä ”villiin pankkitoimintaan.” Kirjoittajat, jotka viittaavat 1800-luvun Amerikkaan kauhuesimerkkinä ”vapaasta pankkitoiminnasta,” jättävät huomioitta tämän osavaltioiden selkeän merkityksen tehtävien laiminlyönneillään jokaisessa rahoituskriisissä.

Valtiot ja pankit vakuuttivat yleisöä heidän toimiensa oikeudenmukaisuudesta. Itse asiassa, jokaista joka yritti saada rahansa takaisin kriisin aikana pidettiin ”epäisänmaallisena” ja muiden kansalaisten petturina, samaan aikaan kun pankkeja ylistettiin usein isänmaallisesti yhteisöjen pelastajiksi vaikeina aikoina. Kuitenkin monet ihmiset tulivat katkeriksi koko toimintatavalle ja tästä tuntemuksesta kasvoi kuuluisa ”kovan rahan” jacksonilainen liike, sen kukoistaessa ennen sisällissotaa. [11]

Huolimatta käytöstään Yhdysvalloissa tällaiset ajoittaiset etuoikeudet pankeille eivät ottaneet tuulta alleen yleiseksi toimintatavoiksi nykyaikaisessa maailmassa. Se oli raaka väline, liian satunnainen (siitä ei voinut tulla pysyvä, koska harva ihminen suosisi pankkeja jotka eivät koskaan maksaisi velvoitteitaan)—ja lisäksi se ei tarjonnut valtiolle mitään tapoja kontrolloida pankkijärjestelmää. Mitä valtiot lopulta haluavat, ei ole pelkästään inflaatiota, vaan niiden täydellisesti kontrolloimaa ja ohjaamaa inflaatiota. Ei saa olla mitään vaara siitä, että pankit olisivat kontrollissa. Ja näin paljon hienovaraisempi, häiriöttömämpi, pysyvä menetelmä laadittiin, ja myytin yleisölle itse sivilisaation tunnusmerkkinä—Keskitettynä Pankkitoimintana[*].

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

8. Keskitetty Pankkitoiminta: inflaation rajoitteiden poistaminen

Nykyään Keskitetty Pankkitoiminta laitetaan samaan kategoriaan nykyaikaisen viemäröinnin ja hyvin teiden kanssa: mikä tahansa talous, joka ei niitä omaa, saa tittelin ”takaperoisena,” ”primitiivisenä” tai toivottomasti vanhakantaisena. Amerikan Federal Reserve Systemin omaksuminen—meidän Keskuspankkimme—vuonna 1913 otettiin vastaan lopullisena silauksena ”edistyneiden” valtioiden rivistöön.

Keskuspankit ovat usein nimellisesti yksityisten henkilöiden omistuksessa, tai kuten Yhdysvalloissa, yksityisten pankkien yhteisomistuksessa, mutta ne ovat aina valtion nimittämien viranomaisten ohjaamia, ja palvelevat osana valtiota. Siellä missä ne ovat yksityisessä omistuksessa, kuten alkuperäisessä Englannin Pankissa tai Yhdysvaltain Toisessa Pankissa, niiden tulevat voitot lisäävät tavanomaista valtiollista pyydettä inflaatiolle.

Keskuspankki saa hallitsevan asemansa valtiollisesti myönnetystä rahan liikkeelle laskemisen monopolista. Tämä on usein tunnustusta vaille jätetty avain sen valtaan. Poikkeuksetta yksityisiä pankkeja kielletään laskemasta seteleitä liikkeelle, ja tämä etuoikeus on varattu Keskuspankille. Yksityiset pankit voivat ainoastaan myöntää talletuksia. Jos heidän asiakkaansa haluavat siirtyä talletuksista seteleihin, näin ollen, pankkien täytyy mennä Keskuspankkiin hakemaan ne. Tästä tulee Keskuspankin ylevä asema ”pankkiirien pankkina.” Se on pankkiirien pankki, koska pankkiirit pakotetaan liiketoimintaan sen kanssa. Tämän seurauksena pankkitalletukset tulivat lunastettaviksi ei pelkästään kullassa vaan myös Keskuspankin seteleissä. Ja nämä uudet setelit eivät olleet pelkkiä tavallisia seteleitä. Ne olivat Keskuspankin maksuvelvoitteita, instituutio johon koko valtion majesteettinen aura itsessään oli investoitu. Valtio, loppujen lopuksi, nimittää Pankin viranomaiset ja koordinoi sen politiikka muiden valtion linjauksien kanssa. Se vastaanottaa setelit veroina, ja julistaa niiden olevan laillinen maksuväline.

Näiden toimien seurauksena kaikki maan pankit tulivat Keskuspankin asiakkaiksi. [12] Kulta valui sisään Keskuspankkiin yksityisistä pankeista, ja vastineena yleisö sai Keskuspankin seteleitä ja kultakolikkojen poistumisen käytöstä. Kultakolikkoja pilkattiin ”virallisen” mielipiteen nimissä kömpelöinä, vanhanaikaisina, tehottomina—muinaisena ”fetissinä,” ehkä hyödyllisinä lasten joulusukissa mutta ei muualla. Kuinka paljon turvallisempi, kätevämpi, tehokkaampi onkaan kulta, kun se makaa harkkoina Keskuspankin mahtavissa holveissa! Tämän propagandan kyllästämänä, sekä käytännöllisyyden ja seteleiden valtiollisen takauksen vaikuttamina, yleisö yhä suuremmissa määrin lopetti kultakolikkojen käytön päivittäisessä elämässään. Väistämättömästi kulta virtasi Keskuspankkiin, missä, enemmän ”keskitettynä,” se mahdollisti paljon suuremman asteen rahan korvikkeiden inflatoimiselle.

Yhdysvalloissa Federal Reserve Asetus ajaa pankit pitämään vähimmäissuhteen varantoja pankkitalletuksille ja vuodesta 1917 lähtien nämä varannot ovat voineet koostua ainoastaan talletuksista Federal Reserve Bankiin. Kulta ei voinut enää olla osana pankin virallisia varaintoja; se täytyi tallettaa Federal Reserve Bankiin.

Koko prosessi poisti yleisön tavan käyttää kultaa ja laittoi ihmisten kullan ei-niin-hellävaraisen valtion käsiin—jossa se voitaisiin lähes kivuttomasti takavarikoida. Kansainväliset kauppiaat käyttivät yhä kultaharkkoja suurissa transaktioissaan, mutta he olivat merkityksetön määrä suhteessa koko äänestävään väestöön nähden.

Yhtenä syynä siihen, että yleisö voitiin houkutella kullasta pankkiseteleihin, oli kaikkien suuri luottamus Keskuspankkiin. Ei kai, Keskuspankki, joka hallitsee lähes kaikkea kultaa, mahtavan ja arvovaltaisen valtion takaamana, voisi epäonnistua ja mennä vararikkoon! Ja on totta ettei yksikään Keskuspankki dokumentoidussa historiassa ole koskaan epäonnistunut. Mutta miksei? Koska toisinaan kirjoittamattoman, mutta erittäin selkeän säännön perusteella, jonka mukaan sen ei sallittaisi mennä nurin! Jos valtiot toisinaan hyväksyvät yksityisten pankkien pidättäytymisen maksuistaan, niin kuinka paljon halukkaammin ne antaisivat Keskuspankin—sen oman elimen—pidättäytyä tukalassa tilanteessa! Tämä ennakkotapaus kirjoitettiin Keskitetyn Pankkitoiminnan historiaan kun Englanti hyväksyi Englannin Pankin pidättäytymisen 1700-luvun lopussa, ja salli tämän pysyä voimassa yli kaksikymmentä vuotta.

Näin ollen Keskuspankki tuli varustetuksi lähes rajattomalla yleisön luottamuksella. Tuohon aikaa yleisö ei pystynyt näkemään, että Keskuspankille sallittiin mielensä mukainen väärentäminen, sen silti pysyen immuunina kaikilta vaateilta, jos sen vilpittömyys asetettaisiin kyseenalaiseksi. Keskuspankki nähtiin yksinkertaisesti mahtavana kansallisena pankkina, suorittaen julkista palvelua, jota suojeltiin epäonnistumiselta sen edustaessa valtion koneistoa.

Keskuspankki jatkoi yleisön luottamuksen sijoittamista yksityisiin pankkeihin. Tämä oli vaikeampi tehtävä. Keskuspankki antoi tulla ymmärretyksi sen toimivan aina pankeille ”viimekäden rahoittajana”—toisin sanoen Pankki olisi valmis lainaamaan rahaa mille tahansa hädässä olevalle pankille, erityisesti silloin kuin useita pankkeja vaaditaan maksamaan velvoitteensa.

Valtiot jatkoivat myös pankkien tukemista lannistamalla ”talletuspakoja” (toisin sanoen tilanteissa joissa useat asiakkaat epäilevät epärehellisyyttä ja pyytävät omaisuuttaan takaisin). Toisinaan ne sallivat pankkien pidättäytyä maksuista, kuten vuoden 1933 pakollisina yleisinä vapaapäivinä. Yleisö kiellettiin ”talletuspakojen” rohkaisemisesta tuoreiden lakien avulla, ja samoin kuin Amerikan lamassa 1929, valtio kampanjoi ”itsekkyyttä” ja ”epäisänmaallista” kullan ”hamstraamista” vastaan. Amerikka lopulta ”ratkaisi” ärsyttävän pankkien epäonnistumisen ongelman omaksumalla Liittovaltion Talletusvakuutuksen 1913. Federal Deposit Insurance Corporationilla on ainoastaan suhteellisesti mitätön ”takaus” pankkitalletuksille, joita se ”vakuuttaa.” Mutta yleisölle on annettu mielikuva (joka saattaa olla myös paikkansa pitävä), että liittovaltion hallitus seisoisi valmiina painamaan riittävästi uutta rahaa kaikkien vakuutettujen talletusten lunastamiseksi. Tämän seurauksena valtio on onnistunut ulottamaan valtavan julkisen luottamuksensa koko pankkijärjestelmälle, mukaan lukien Keskuspankin.

Olemme nähneet kuinka, perustamalla Keskuspankin, valtiot ovat suuresti laajentaneet, elleivät jopa poistaneet, kaksi kolmesta päärajoitteesta pankkiluototuksen inflaatiolle. Entäpä kolmas rajoite—jokaisen pankin oman asiakaskunnan kapeuden ongelma? Tämän rajoitteen poistaminen on yksi pääsyistä Keskuspankin olemassaololle. Vapaan pankkitoiminnan järjestelmässä minkä tahansa yhden pankin inflaatio johtaisi pian lunastusvaatimuksiin muilta pankeilta kaikkien pankkien asiakaskunnan ollessa merkittävän rajoittunut. Mutta Keskuspankki, pumppaamalla reservejä kaikkiin pankkeihin, voi pitää huolen siitä että kaikki pankit voivat ekspansoida yhdessä, ja yhdenmukaisella tasolla. Jos kaikki pankit ekspansoivat, silloin ei ole lunastusongelmaa yhdeltä pankilta toiselle, ja jokainen pankki huomaa asiakaskuntansa olevan todellisuudessa koko maa. Lyhyesti, pankkiekspansion rajat ovat mittaamattomasti laajentuneet, jokaisen pankin asiakaskunnasta koko pankkijärjestelmän laajuiseksi. Luonnollisesti tämä myös tarkoittaa, että yksikään pankki ei voi ekspansoida Keskuspankin tahtoa pidemmälle. Näin ollen valtio on lopulta saavuttanut vallan kontrolloida ja ohjata pankkijärjestelmän inflaatiota.

Inflaation rajoitteiden poistamisen lisäksi Keskuspankin perustamistoimella on suora inflatorinen vaikutus. Ennen Keskuspankin käynnistämistä pankit pitivät reservinsä kultana; nyt kulta virtaa Keskuspankkiin vaihtuen talletuksiksi Pankissa, jotka ovat nyt liikepankkien reservejä. Mutta itse Pankki pitää ainoastaan osittaisen varannon kultaa suhteessa omiin velvoitteisiinsa! Tämän vuoksi Keskuspankin perustamistoimi moninkertaistaa suuresti valtion inflationaarista potentiaalia. [13]

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

9. Keskitetty Pankkitoiminta: inflaation ohjaaminen

Kuinka tarkalleen Keskuspankki suorittaa tehtäväänsä yksityisten pankkien sääntelyssä? Kontrolloimalla pankkien ”reservejä”—niiden talletustilejä Keskuspankissa. Pankit pitävät tietyn määrän varantoja suhteessa niiden kokonaistalletusvastuisiin, ja Yhdysvaltain hallituksen kontrolli on tehty helpommaksi määräämällä laillinen minimisuhde pankeille. Keskuspankki pystyy kiihdyttämään inflaatiota kaatamalla reservejä sisään pankkijärjestelmään, sekä myös alentamalla varantoastetta, näin hyväksyen maanlaajuisen pankkiluottoekspansion. Jos pankit pitävät 1:10 varanto/talletus -suhteen, tällöin 10 miljoonan dollarin ”ylimääräiset reservit” (vaaditun suhteen ylittävät) sallivat ja rohkaisevat maanlaajuiseen 100 miljoonan pankki-inflaatioon. Koska pankit saavat voittoja luottoekspansiosta, ja valtion tehdessä niille lähes mahdottomaksi epäonnistua, ne pyrkivät yleensä aina olemaan ”täysin lainattuina” maksimaaliseen rajaan saakka.

Keskuspankki lisää pankkireservien määrään ostamalla omaisuutta markkinoilta. Mitä tapahtuu, esimerkiksi, jos Pankki ostaa omaisuuserän (minkä tahansa) Jonesilta, arvostettuna 1 000 dollariin? Keskuspankki kirjoittaa 1 000 dollarin sekin Jonesille maksuna omaisuuserästä. Keskuspankilla ei ole tilejä yksityishenkilöille, joten Jones tallettaa sekin omaan pankkiinsa. Jonesin pankki hyvittää häntä 1 000 dollarin talletuksella, ja esittää sekin Keskuspankille, jonka täytyy hyvittää pankkia 1 000 dollarin lisäyksellä sen varantoihin. Tämä 1 000 dollaria reserveissä mahdollistaa moninkertaisen pankkiluottoekspansion, erityisesti jos lisätyt reservit vuodatetaan tällä tavoin useisiin pankkeihin läpi maan.

Jos Keskuspankki ostaa omaisuuserän suoraan pankilta, tällöin tulos on vielä selvempi; pankin varannot kasvavat, ja perusta moninkertaiselle luottoekspansiolle on luotu.

Epäilemättä Keskuspankin suosituin omaisuuserä ostoille on ollut valtion arvopaperit. Tällä tavoin valtio varmistaa markkinan omilla arvopapereilleen. Valtio pystyy helposti inflatoimaan rahan tarjontaa laskemalla liikkeelle uusia joukkovelkakirjalainoja, jotka se määrää Keskuspankin ostamaan. Usein Keskuspankki ottaa tehtäväkseen tukea valtion arvopapereiden markkinahintaa tiettyyn tasoon, näin aikaansaaden arvopaperien virran Pankkiin, ja siitä seuraavan jatkuvan inflaation.

Omaisuuserien oston lisäksi Keskuspankki pystyy luomaan uusia pankkireservejä toisella tavalla: lainaamalla niitä. Korko, jolla Keskuspankki veloittaa pankkeja tästä palvelusta, on ”diskonttokorko.” Lainatut reservit eivät ole selkeästi yhtä tyydyttäviä pankeille kuin niiden täysin omat reservit, koska nyt niillä on paine takaisinmaksusta. Diskonttokoron muutokset aikaansaavat paljon julkisuutta, mutta ne ovat merkittävästi vähemmän tärkeitä verrattuna liikkeisiin  pankkireservien määrissä ja reservisuhteissa.

Kun Keskuspankki myy omaisuuseriä pankeille tai yleisölle, se alentaa pankkireservejä, ja aikaansaa paineen luottokontraktiolle sekä deflaatiolle—alentumiseen—rahan tarjonnassa. Kuitenkin olemme nähneet valtioiden olevan perustaltaan inflatorisia; historiallisesti deflatorinen toiminta valtion toimesta on ollut vähäpätöistä ja ohimenevää. Eräs asia usein unohdetaan: deflaatio voi tapahtua ainoastaan aikaisemman inflaation jälkeen; vain epäkelvot kuitit, ei kultakolikot, voidaan vetää takaisin ja likvidoida.

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

10. Siirtyminen pois kultakannasta

Keskuspankin perustaminen poistaa rajoitteet pankkiluottoekspansiolta, ja käynnistää inflatorisen moottorin toiminnan. Se ei tosin poista kaikkia rajoitteita. Jäljelle jää edelleen Keskuspankin oma ongelma. Kansalaiset voivat ymmärrettävästi tehdä talletuspaon Keskuspankista, mutta tämä on erittäin epätodennäköistä. Varteenotettavampi uhka on kullan menetys ulkomaille. Samoin kuin yksi ekspansiivinen pankki menettää kultaa toisten, ei-ekspansiivisten pankkien, asiakkaille, samoin rahallinen ekspansio yhdessä maassa aikaansaa kullan häviämisen muiden maiden kansalaisille. Nopeammin ekspansoivat maat ovat vaarassa menettää kultaansa sekä saada pankkijärjestelmäänsä pyyntöjä maksuista kultana. Tämä oli klassinen syklinen ilmiö 1800-luvulla; valtion Keskuspankki loi pankkiluottoekspansion; hinnat nousivat; ja rahan levitessä kotimaisilta asiakkailta ulkomaisille; ulkomaiset pyrkivät enenemissä määrin lunastamaan valuutan kullassa. Lopulta Keskuspankki joutui viheltämään pelin poikki ja asettamaan voimaan luottojen kontraktion pelastaakseen rahastandardinsa.

On olemassa yksi tapa millä ulkomainen lunastus voidaan välttää: Keskuspankkien välisellä yhteistyöllä. Jos kaikki Keskuspankit myöntyvät inflatoimaan suurin piirtein samaa vauhtia, silloin ei yhdenkään maan tarvitse luopua kullasta toiselle maalle, ja koko maailma pystyisi yhdessä inflatoimaan lähes ilman mitään rajoitusta. Jokaisen valtion ollessa mustasukkainen omasta vallastaan ja herkkä erilaisiin painostuksiin, tällainen hanhenloikka-yhteistyö on tähän mennessä osoittautunut lähes mahdottomaksi. Yksi lähimpänä olleista lähestymistavoista oli American Federal Reserve -sopimus, jonka tarkoitus oli edistää kotimaista inflaatiota 1920-luvulla auttaakseen Iso-Britanniaa ja estää sitä menettämästä kultaa Yhdysvalloille.

Valtiot ovat, mieluummin kuin deflatoineet tai rajoittaneet omaa inflaatiotaan 1900-luvulla, yksinkertaisesti ”siirtyneet pois kultakannasta” kohdatessaan kovan kysynnän kultaan. Tämä, luonnollisesti, varmistaa ettei Keskuspankki voi epäonnistua, koska sen seteleistä tulee silloin yhteinen raha. Lyhyesti, valtio on lopulta kieltäytynyt maksamasta velkojaan, ja on käytännössä armahtanut pankkijärjestelmän tältä rasittavalta velvollisuudelta. Epäkelvot kultakuitit laskettiin aluksi liikkeelle ilman pankkitoimintaa ja kun tilinteon päivä läheni, vararikko suoritettiin häpeilemättömästi yksinkertaisesti poistamalla lunastaminen kullassa. Erinäisten kansallisten valuuttanimien (dollari, punta, markka) eriyttäminen kullasta ja hopeasta on saatettu loppuunsa.

Aluksi valtiot kieltäytyivät myöntämästä, että tämä oli pysyvä toimenpide. Ne viittasivat ”pidättäytymisen rahan maksusta,” ja aina oletettiin että lopulta, sodan tai muun ”hätätilanteen” päätyttyä, valtio lunastaisi jälleen velvoitteensa. Englannin Pankin siirtyessä pois kullasta 1700-luvun lopulla se jatkoi tätä tilaa kaksikymmentä vuotta, mutta aina ymmärryksessä että kultamaksut jatkuisivat Ranskan sodan päätyttyä.

Tilapäiset ”pidättymiset” ovat kuitenkin ensiaskelia varauksettomaan kieltäytymiseen. Loppujen lopuksi kultakanta ei ole hana, jonka valtio pystyy kääntämään päälle ja pois mielenoikkujensa sanelemana. Joko kultakuitti on lunastettavissa tai se ei ole; sen jälkeen kun lunastus on keskeytetty kultakannasta tulee pilkan aihe.

Toinen askel hitaassa kultarahan tappamisessa sukupuuttoon oli ”kultaharkkostandardin” perustaminen. Tässä järjestelmässä valuutta ei ole enää lunastettavissa kolikoina; se voidaan lunastaa ainoastaan suurissa, korkean arvon, kultaharkoissa. Käytännössä tämä rajoittaa kullan lunastuksen kouralliseen ulkomaankaupan ammattilaisia. Tällöin ei ole enää todellista kultakantaa, vaikka valtio pystyykin yhä julistamaan uskollisuuttaan kultaan. Eurooppalaiset 1920-luvun ”kultakannat” olivat tämän tyylisiä valestandardeja. [14]

Lopulta valtiot siirtyivät ”pois kullasta” virallisesti ja täydellisesti, mellastaen hyväksikäytön herjauksilla ulkomaalaisia ja  ”epäisänmaallisten kullan hamstraajia” vastaan. Valtion paperista tuli näin yhteinen fiat-raha. Toisinaan valtionvarainministeriön eikä Keskuspankin paperi on ollut fiat-raha, erityisesti ennen Keskuspankkijärjestelmän kehittymistä. Amerikan continentaalit, greenbackit, ja sisällissodan aikaiset confederate setelit, ranskalaiset assignaatit, olivat kaikki fiat valuuttoja valtionvarainministeriön liikkeelle laskemina. Mutta huolimatta valtionvarainministeriöstä tai Keskuspankista, fiat-rahan vaikutukset ovat samat: rahastandardi on näin valtion armoilla, ja pankkitalletukset ovat lunastettavissa ainoastaan valtion paperissa.

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

11. Fiat-raha ja kultaongelma

Valtion siirtyessä pois kultakannasta ja fiat-standardiin, se lisää olemassa olevien ”rahojen” kokonaismäärää. Hyödykerahojen, kullan ja hopean, lisäksi kukoistavat nyt itsenäiset rahat, joita jokainen valtio ohjaa määräämillään fiat-säännöillään. Ja samoin kuin kullalla ja hopealla on vaihtokurssi vapaassa markkinassa, markkina luo vaihtokurssit kaikille erilaisille rahoille. Fiat-rahojen maailmassa, jokainen valuutta, jos sen sallitaan, tulee kellumaan vapaasti suhteessa kaikkiin muihin valuuttoihin. Olemme nähneet, että vaihtokurssi mille tahansa kahdelle rahalle asettuu linjaan niiden suhteellisten ostovoimapariteettien kanssa, ja nämä puolestaan määrittyvät valuuttojen vastaavien kysyntöjen ja tarjontojen perusteella. Valuutan muuttaessa olemustaan kultakuitista fiat-paperiksi usko sen vakauteen ja laatuun horjuu, ja kysyntä laskee. Lisäksi sen ollessa nyt irrotettu kullasta, valuutan paljon suurempi määrä suhteessa aikaisempaan kultatakaukseen tulee ilmeiseksi. Tarjonnan ollessa kultaa suurempi ja alhaisemmalla kysynnällä sen ostovoima, ja näin ollen sen vaihtokurssi, laskee nopeasti suhteessa kultaan. Ja koska valtio on luonnostaan inflatorinen, se tulee jatkamaan heikkenemistään ajan kanssa.

Tällainen arvon aleneminen on erittäin kiusallista valtiolle—ja se vahingoittaa kansalaisia jotka yrittävät tuoda maahan tavaroita ulkomailta. Kullan olemassaolo taloudessa on jatkuva muistutus valtion paperin heikosta laadusta, ja se on ainainen uhka paperin korvaajana maan rahaksi. Huolimatta valtion antamasta kaikesta arvovaltansa tuesta ja virallinen maksuväline laeista sen fiat-paperille, silti yleisön käsissä kultakolikot ovat pysyvä moite ja uhka valtion ylivallalle maan rahasta.

Amerikan ensimmäisessä lamassa, 1819-1821, neljä läntistä osavaltiota (Tennessee, Kentucky, Illinois, and Missouri) perustivat osavaltio-omisteiset pankit, laskien liikkeelle fiat-paperia. Ne taattiin osavaltioiden laillinen maksuväline -määräyksillä, ja toisinaan laillisilla kielloilla diskontata seteleitä. Ja silti kaikki nämä kokeilut, syntyneinä täynnä toivoa, muuttuivat pian suruksi uusien papereiden arvon alentuessa mitättömäksi. Projektit oli pakko hylätä pikaisesti. Myöhemmin greenbackit olivat liikkeellä fiat-paperina pohjoisessa sisällissodan aikana ja sen jälkeen. Tästä huolimatta Kaliforniassa ihmiset kieltäytyivät hyväksymästä greenbackejä ja jatkoivat kullan käyttämistä rahanaan. Kuten merkittävä ekonomisti mainitsi:

”Kaliforniassa, kuten muissakin osavaltiossa, paperi oli laillinen maksuväline ja se kelpasi julkisiin maksuihin; eikä liittovaltiota kohden ollut mitään epäluottamusta tai vihamielisyyttä. Mutta oli olemassa vahva tunne...kullan puolesta paperia vastaan...Jokaisella velallisella oli laillinen oikeus maksaa velkansa pois alentuneella paperilla. Mutta jos hän sen teki, hän oli merkitty mies (luotottaja otaksuttavasti julkaisi hänen nimensä sanomalehdessä) ja hän oli käytännössä boikotissa. Läpi tämän aikakauden paperia ei käytetty Kaliforniassa. Osavaltion ihmiset suorittivat transaktionsa kullassa, kaikkien muiden Yhdysvalloissa käyttäessä konvertoitavaa paperia.” [15]

Valtioille tuli selväksi ettei niillä ollut varaa antaa ihmisten omistaa ja pitää kultaansa. Valtio ei pystyisi koskaan lyömään lukkoon ylivaltaansa kansakunnan valuutasta, jos ihmiset, tarpeen vaatiessa, voisivat hylätä fiat-paperin ja siirtyä kultaan rahanaan. Tämän mukaisesti valtiot ovat tehneet laittomaksi kansalaisilleen omistaa kultaa. Kulta, lukuun ottamatta merkityksetöntä sallittua määrää teollisiin- ja koristelutarkoituksiin, on pääosin kansallistettu. Yleisöltä takavarikoidun omaisuuden pyytämistä takaisin pidetään nykyään takaperoisena ja vanhanaikaisena. [16]

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

12. Fiat-raha ja Greshamin laki

Fiat-raha perustettuna ja kullan ollessa laitonta, reitti on selvä täysimittaiseen valtiovetoiseen inflaatioon. Ainoastaan yksi erittäin laaja rajoite säilyy: perimmäinen hyperinflaation uhka, valuutan romahtaminen. Hyperinflaatio ilmenee kun yleisö oivaltaa valtion olevan taipuvainen inflaatioon, ja päättää välttää resurssiensa inflaatioverotuksen kuluttamalla rahaa mahdollisimman nopeasti niin kauan kuin sillä on vielä jotain arvoa. Kuitenkin hyperinflaation käynnistymiseen saakka valtio pystyy hoitamaan valuuttaa ja inflaatiota ilman häiriöitä. Silti uusia vaikeuksia seuraa. Kuten aina, valtion väliintulo yhden ongelman ratkaisemiseksi nostaa esiin uusia, odottamattomia, ongelmia. Fiat-rahojen maailmassa joka maalla on oma rahansa. Kansainvälinen työn erikoistuminen perustuen kansainväliseen valuuttaan, on rikottu, ja valtiot tapaavat jakaantua omiksi yksinvaltaisiksi yksiköikseen. Rahallisen varmuuden puute häiritsee kauppaa lisää. Seurauksena on jokaisen maan elintason lasku. Joka maalla on vapaasti kelluvat vaihtokurssit kaikkien muiden valuuttojen kanssa. Maa joka inflatoi ylitse muiden ei enää pelkää kullan menetystä; mutta se kohtaa muita epämiellyttäviä seurauksia. Valuutan vaihtokurssi laskee suhteessa ulkomaisiin valuuttoihin. Tämä ei ole pelkästään noloa, vaan myös häiritsevää kansalaisille, jotka pelkäävät seuraavaa arvon alennusta. Se nostaa myös merkittävästi tuontitavaroiden hintoja, ja tällä on suuri merkitys maille joiden ulkomaankaupan osuus on suhteellisesti korkea.

Viime vuosina valtiot ovat siirtyneet tämän vuoksi lakkauttamaan vapaasti kelluvat valuuttakurssit. Sen sijaan ne kiinnittyivät omavaltaisilla vaihtokursseilla muihin valuuttoihin. Greshamin laki kertoo meille tarkalleen tällaisen mielivaltaisen hintakontrollin lopputuloksen. Minkä tahansa suhteen asettaminen ei ole vapaan markkinan kurssi, koska se voidaan ainoastaan määrittää markkinalla päivittäin. Näin ollen toinen valuutta tulee aina olemaan keinotekoisesti yliarvostettu ja toinen, aliarvostettu. Yleisesti valtiot ovat tarkoituksella yliarvostaneet valuuttojansa—arvovaltasyistä, ja myös seurauksista jotka seuraavat. Valuutan ollessa yliarvostettu säännöksellä ihmiset ryntäävät vaihtamaan sitä aliarvostettuun valuuttaan edullisella hinnalla; tämä aiheuttaa yliarvostetun ylitarjonnan, ja pulan aliarvostetusta, valuutasta. Vaihtokurssia, lyhyesti, estetään liikkumasta täyttämään valuuttamarkkinan kysyntä ja tarjonta. Nykypäivänä ulkomaiset valuutat ovat yleensä olleet yliarvostettuja suhteessa dollariin. Seurauksena on ollut kuuluisa ilmiö ”dollaripulasta”—toinen todiste Greshamin lain toiminnasta.

Ulkomaiset valtiot elämöiden ”dollaripulasta” ovat siis saaneet sen itse aikaiseksi päätöksillään. On mahdollista, että nämä valtiot ovat pitäneet tätä asiantilaa toivottavana, (a) saadakseen tekosyyn vaatia äänekkäästi dollariapua ”vapaan maailman dollaripulan lopettamiseksi,” ja (b) saadakseen tekosyyn säännöstellä tuontia Amerikasta. Dollarin aliarvostus aiheuttaa tuonnin keinotekoisen edullisuuden Amerikasta ja viennin keinotekoisen kallistumisen Amerikkaan. Lopputulos: kauppavaje ja huoli dollarivuodosta. [17] Tämän jälkeen ulkomainen valtio puuttuu asioihin ilmoittamalla kansalaisilleen surullisesti, että sen on valitettavan välttämätöntä säännöstellä tuontia: myöntää lisenssi tuojille, ja päättää mitä tuodaan ”tarpeen mukaan.” Säännöstelläkseen tuontia, useat valtiot takavarikoivat kansalaistensa ulkomaanvaluutan, tukien keinotekoisen korkeata arvostusta kotimaiselle valuutalle, pakottamalla kansalaiset ottamaan vastaan paljon vähemmän kansallista valuuttaa kuin he olisivat voineet saada vapaalta markkinalta. Näin valuutanvaihto, yhtä lailla kullan kanssa, on kansallistettu, ja vientiä rangaistaan. Maissa joissa ulkomaankauppa on elintärkeää tämä valtion ”valuuttakontrolli” merkitsee tosiasiallista talouden sosialisointia. Keinotekoinen valuuttakurssi antaa maille tekosyyn vaatia ulkomaanapua sekä asettaa sosialistisia kontrolleja kaupalle. [18]

Nykyisellään maailma on sotkeutunut kaoottiseen valuuttakontrollien, valuuttablokkien, valuutan vaihdon rajoitteisiin sekä moninaisiin vaihtokurssijärjestelmien verkkoon. Joissain maissa ulkomaisen valuutan ”pimeää markkinaa” kannustetaan laillisesti todellisen vaihtokurssin löytämiseksi, ja lukuisia syrjiviä vaihtosuhteita kiinnitetään erityyppisiin transaktioihin. Lähes kaikki maat ovat fiat-standardissa, mutta niillä ei ole ollut rohkeutta tunnustaa tätä suoraan, ja näin ne julistavat erilaisia satuja kuten ”rajoitettu kultaharkko standardi.” Itse asiassa kultaa ei käytetä todellisena valuuttojen määrittäjänä, vaan mukavuutena valtioille sillä: (a) kiinnittämällä valuutan suhde kultaan on helppoa laskea mikä tahansa vaihtokurssi suhteessa toiseen valuuttaan; ja (b) eri valtiot yhä käyttävät kultaa. Koska valuuttakurssit ovat kiinteät, jonkin täytyy liikkua tasapainottaakseen jokaisen maan maksuja, ja kulta on ideaalinen kandidaatti. Lyhyesti sanottuna kulta ei ole enää maailman raha; se on valtioiden raha, niiden välisissä maksuissa.

Inflationistin unelma on selkeästi jonkin tapainen maailmaan paperiraha, maailman hallituksen ja Keskuspankin manipuloimana, inflatoiden kaikkialla yhteisellä tasolla. Tämä unelma siintää yhä hamassa tulevaisuudessa, silti; olemme yhä kaukana maailman hallituksesta, ja kansalliset valuuttaongelmat ovat tähän mennessä olleet liian moninaisia ja ristiriitaisia mahdollistamaan sulautumisen yhteen yksikköön. Vaikkakin, maailma on liikkumassa vakaasti tähän suuntaan. Esimerkiksi Kansainvälinen valuuttarahasto on perustaltaan instituutio, joka on suunniteltu pönkittämään kansallisia valuuttakontrolleja yleisesti, ja dollarin ulkomaista aliarvostusta erityisesti. Rahasto vaatii jokaisen jäsenmaan kiinnittämään valuuttakurssinsa, ja tämän jälkeen laittamaan yhteiseen rahastoon kultaa ja dollareita lainatakseen ne valtioille jotka löytävät itsensä kovan valuutan vajeesta.

III.
Valtion sekaantuminen rahaan

13. Valtio ja raha

Monilla ihmisillä on vapaasta markkinasta, huolimatta muutamista myönnetyistä eduista, kuva epäjärjestyksenä ja kaaoksena. Mitään ei ole ”suunniteltu,” kaikki on riskialtista. Valtion käskyvalta, toisaalta, vaikuttaa yksinkertaiselta ja järjestelmälliseltä; määräykset annetaan ja niitä totellaan. Missään muussa talouden osa-alueessa tämä myytti ei ole yhtä vallitseva kuin rahan osalla. Ilmeisesti, rahan, vähintäänkin, täytyy olla valtion tiukassa kontrollissa. Mutta raha on talouden elinehto; se on väline kaikkiin transaktioihin. Jos valtiolla on käskyvalta rahaan, se on saavuttanut jo merkittävän komentopaikan kontrolloidakseen taloutta, ja se on turvannut astinlaudan täyteen sosialismiin. Olemme nähneet että rahan vapaa markkina, toisin kuin yleiset uskomukset, ei olisi kaoottinen; vaan, itse asiassa, se olisi järjestyksen ja tehokkuuden esikuva.

Mitä olemme siis oppineet valtiosta ja rahasta? Olemme nähneet, että vuosisatojen saatossa valtio on askel askeleelta tunkeutunut vapaaseen markkinaan ja ottanut täyden kontrollin rahajärjestelmästä. Olemme nähneet että jokainen kontrolli, toisinaan ulkoisesti näyttäen viattomalta, on synnyttänyt uusia ja lisääntyneitä kontrolleja. Olemme nähneet valtioiden olevan luontaisesti inflatorisia, koska inflaatio on houkutteleva tapa hankkia tuloja valtiolle ja sen suosimille ryhmille. Hidasta mutta varmaa rahaohjaksien haltuunottoa on näin ollen käytetty (a) infaltoimaan taloutta valtion päättämällä nopeudella; ja (b) tuomaan sosialistinen suunta koko taloudelle.

Lisäksi valtion sekaantuminen rahaan ei ole pelkästään tuonut ilmaisematonta tyranniaa maailmaan; se on myös tuonut kaaosta eikä järjestystä. Se on fragmentoinut rauhallisen, tuottavan maailmanmarkkinan ja hajottanut sen tuhansiin palasiin sitoen ja häiriten kauppaa ja investointeja lukemattomilla määrillä rajoituksia, kontrolleja, keinotekoisia vaihtosuhteita, valuuttojen romahduksia jne. Se on edesauttanut synnyttämään sotia muuntamalla rauhallisen kanssakäymisen maailman sotivien valuuttablokkien viidakoksi. Lyhyesti, huomaamme pakottamisen, rahassa kuten muissakin asioissa, tuovan, ei järjestystä, vaan konflikteja ja kaaosta.

c

IV.
Lännen rahallinen romahdus

1.
Vaihe I: Klassinen kultakanta, 1815-1914

Voimme katsoa taaksepäin ”klassista” kultakantaa, läntistä maailmaa 1800-luvulla sekä 1900-luvun alussa, kirjaimellisena sekä kuvainnollisena kultaisena aikakautena. Lukuun ottamatta työlästä hopean ongelmaa, maailma oli kultakannassa, joka tarkoitti jokaisen kansallisen valuutan (dollari, punta, frangi jne.) olevan pelkästään nimi tietylle määritetylle painolle kultaa. Esimerkiksi ”dollari” oli määritetty 1/20 kultaunssia, pound sterling hiukan alle ¼ kultaunssia, ja niin edelleen. Tämä tarkoitti ”vaihtokurssien” lukuisten eri valuuttojen välillä olleen kiinteitä, ei koska ne olisivat olleet keinotekoisesti valtioiden kontrolloimia, vaan samalla tavoin kuin yksi paunan paino on määritettynä yhtäläiseksi 16 unssin kanssa.

Kansainvälinen kultakanta tarkoitti yhden rahavälineen käytön etujen ylettyvän läpi maailman. Eräs syy Yhdysvaltain kasvulle ja vauraudelle on ollut tosiasia, että olemme nauttineet yhdestä rahasta läpi koko laajan valtion. Meillä on ollut kulta tai vähimmilläänkin yksi dollari standardi koko maassa, eikä meidän ole tarvinnut kärsiä kaaoksesta jokaisen kaupungin ja maakunnan laskiessa liikkeelle oman rahansa, joka kelluisi suhteessa kaikkien muiden kaupunkien ja maakuntien rahoihin. 1800-luku näki yhden rahan hyödyt läpi koko sivistyneen maailman. Yksi raha edesauttoi vapaata kauppaa, sijoituksia ja matkailua läpi koko kauppa- ja raha-alueen, erikoistumisen kasvun sekä kansainvälisen työvoiman erikoistumisen seurauksilla.

Täytyy painottaa, että kultaa ei valittu mielivaltaisesti valtioiden toimesta rahalliseksi standardiksi. Kulta oli kehittynyt useita vuosisatoja vapaalla markkinalla parhaaksi rahaksi; hyödykkeeksi tarjoten vakaimman ja halutuimman rahallisen välineen. Ylitse kaiken, kullan tarjonta ja hankinta olivat markkinavoimien alaisena, eikä valtion painokoneen mielivallan ikeessä.

Kansainvälinen kultakanta tarjosi automaattisen markkinamekanismin rajoittamaan valtion inflatorista potentiaalia. Se tarjosi myös automaattisen mekanismin pitämään jokaisen maan maksutaseen tasapainossa. Kuten filosofi ja ekonomi David Hume toi esiin 1700-luvun puolivälissä, jos yksi maa, sanotaan Ranska, inflatoi paperifrangiensa tarjontaa, sen hinnat nousevat; kasvaneet tulot paperifrangeissa kannustavat tuontiin ulkomailta, johon yllyttää myös tuontitavaroiden hintojen suhteellinen edullisuus verrattuna hintoihin kotona. Samaan aikaan korkeammat hinnat kotona tukahduttavat vientiä ulkomaille; josta seuraa maksutaseen vaje, joka täytyy maksaa ulkomaisten maiden lunastaessa frangit kultana. Kullan ulosvirtaus tarkoittaa, että Ranskan täytyy lopulta supistaa sen inflatoimaa paperifrangia välttääkseen kaiken kultansa menetyksen. Jos inflaatio on ottanut pankkitalletusten muodon, tällöin Ranskan pankkien täytyy supistaa lainojaan ja talletuksiaan välttääkseen vararikon ulkomaalaisten kutsuessa lunastamaan talletuksensa kultana ranskalaisista pankeista. Kontraktio laskee hintoja kotona, ja aikaansaa vientiylijäämän, kääntäen näin kullan ulosvirtauksen, kunnes hintatasot Ranskan ja muiden maiden välillä tasapainottuvat.

On totta, että valtioiden väliintulot ennen 1800-lukua heikensivät tätä markkinamekanismia, sekä mahdollistivat kultakannan viitekehyksen sisällä inflaation ja taantuman bisnessyklin. Nämä väliintulot olivat erityisesti: valtioiden rahapajojen monopolisointi, laillinen maksuväline lait, paperirahan luominen sekä jokaisen valtion ajamana inflationaarisen pankkitoiminnan kehittäminen. Vaikka nämä väliintulot hidastivat markkinan sopeutumismekanismia, niin ne olivat kuitenkin lopullisessa kontrollissa tilanteesta. Joten vaikka 1800-luvun klassinen kultakanta ei ollut täydellinen, ja salli suhteellisen vähäiset nousu- ja laskukaudet, se tarjosi silti selkeästi parhaimman rahajärjestyksen jonka maailma on koskaan tuntenut, järjestyksen joka toimi, joka ei antanut bisnessyklien lähteä käsistä ja joka mahdollisti vapaan kansainvälisen kaupan, vaihdannan ja investointien kehityksen. [1]

IV.
Lännen rahallinen romahdus

2.
Vaihe II: Ensimmäinen maailmansota ja sen jälkeen

Jos klassinen kultakanta toimi niin hyvin, niin miksi se sitten hajosi? Se mureni, koska valtioihin luetettiin omien rahallisten lupauksiensa pitämisessä sekä valvomisessa että punnat, dollarit, frangit jne ovat aina lunastettavissa kullassa kuten ne ja niiden kontrolloima pankkijärjestelmä olivat vakuuttaneet. Vika ei ollut kullassa; se oli hullutuksessa uskoa valtion pitävän omat lupauksensa. Käydäkseen katastrofista ensimmäistä maailmansotaa jokaisen valtion täytyi inflatoida sen paperi- ja pankkivaluutan tarjonta. Tämä inflaatio oli niin vakava, että sotiville valtioille oli mahdotonta pitää lupauksensa, näin ne ”siirtyivät pois kultakannasta,” toisin sanoen julistaen oman vararikkonsa, hyvin pian sotaan liittymisensä jälkeen. Kaikki paitsi Yhdysvallat, joka liittyi sotaan myöhemmin ja joka ei inflatoinut dollarin tarjontaa riittävästi vaarantaakseen lunastusoikeuden. Mutta lukuun ottamatta Yhdysvaltoja, maailma kärsi, mitä jotkut ekonomistit nykyään ylistävät vapaasti kelluvien valuuttakurssien (kutsuttuna ”hallittuna kelluntana”) nirvanana, kilpailevista devalvaatioista, sotivista valuuttablokeista, valuuttakontrolleista, tariffeista ja kiintiöistä sekä kansainvälisen kaupan ja investointien hajoamisesta. Inflatoituneet punnat, frangit, markat jne. devalvoituivat suhteessa kultaan ja dollariin; rahallinen kaaos oli valloillaan läpi maailman.

Noina päivinä oli onneksi vain muutamia ekonomisteja, jotka tervehtivät tätä tilannetta rahallisena ideaalina. Yleisesti tunnustettiin Vaiheen II olleen rajana kansainvälisellä katastrofille, ja poliitikot sekä ekonomistit katselivat ympärilleen tapoja palauttaa klassisen kultakannan vakaus ja vapaus.

IV.
Lännen rahallinen romahdus

3.
Vaihe III: Kultavaluuttakanta (Britannia ja Yhdysvallat) 1926-1931

Kuinka palata kultaiseen aikakauteen? Järkevä toimintatapa olisi ollut tunnusta todellisuuden realiteetit, devalvoituneiden punnan, frangin, markan jne. tosiasia, ja palata kultakantaan uudella suhteella: suhteella joka olisi huomioinut olemassa olevan rahan tarjonnan ja hintatason. Esimerkiksi Englannin punta oli perinteisesti määritetty painona joka vastasi 4,86 dollaria. Mutta ensimmäisen maailmansodan lopussa Britannian inflaatio oli tuonut punnan alas vapaalla valuuttamarkkinalla lähelle 3,50 dollaria. Muut valuutat olivat vastaavasti alentuneet arvossa. Järkevä toimintamalli Britannialle olisi ollut palata kultaan noin 3,50 dollarilla, sekä samoin muille inflatoituneille valtioille. Vaihe I olisi palautettu jouhevasti ja pikaisesti. Sen sijaan britit tekivät kohtalokkaan päätöksen palata kultaan vanhalla 4,86 dollarin suhteella. [2] Se teki niin Brittiläisen kansallisen ”arvovallan” syistä, ja turhassa yrityksessään luoda Lontoosta uudelleen ”kovan rahan” finanssimaailman keskus. Menestyäkseen tässä sankarillisessa hullutuksessa Britannian olisi täytynyt vähentää ankarasti sen rahan tarjontaa ja hintatasoa, sillä 4,86 punnalla brittiläiset vientihinnat olivat reilusti liian kalliita kilpaillakseen maailmanmarkkinoilla. Mutta poliittisesti deflaatio ei tullut kysymykseen sillä ammattiyhdistysliikkeiden kasvu, kansallisen työttömyysvakuutuksen tukemana, oli tehnyt palkkatasoista alaspäin jäykkiä; deflatoidakseen brittihallituksen olisi täytynyt kääntää hyvinvointivaltion kasvun suunta. Inflaation ja paluun yliarvostetulla vaihtokurssilla yhteisvaikutuksesta brittiläinen vienti oli lamassa koko 1920-luvun ja työttömyys oli ankaraa koko tämän ajanjakson, jolloin lähes koko muu maailma koki taloudellisen nousukauden.

Kuinka britit yrittivät kurottautua kahteen suuntaan samaan aikaan? Luomalla uuden kansainvälisen rahajärjestyksen, joka olisi yllyttänyt tai pakottanut muut valtiot inflatoimaan tai palaamaan takaisin kultakantaan ylikurssiin omilla valuutoillaan, lamaannuttaen näin oman vientinsä ja tukien tuontia Britanniasta. Tämä on juuri mitä Britannia teki, näyttäessään tietä,  vuoden 1922 Genovan Konferenssissa, luodakseen uuden kansainvälisen rahajärjestyksen, kultavaluuttakannan.

Kultavaluuttakanta toimi seuraavasti: Yhdysvallat pysyi klassisessa kultakannassa, lunastaen dollareita kullassa. Britannia ja muut länsimaat kuitenkin palasivat epäaitoon kultakantaan, Britannia vuonna 1926 ja muut maat suurin piirtein samoihin aikoihin. Englannin punta ja muut valuutat eivät olleet maksettavissa kultakolikoin, vaan ainoastaan suurikokoisina kultaharkkoina, sopien ainoastaan kansainvälisiin transaktioihin. Tämä esti Britannian ja muiden Euroopan maiden  tavallisia kansalaisia käyttämästä kultaa päivittäisessä elämässään, mahdollistaen näin laajemman paperi- ja pankki-inflatioon asteen. Lisäksi Britannia ei lunastanut puntia pelkästään kullassa, vaan myös dollareissa; muiden maiden lunastaessaan omaa valuuttaansa vain puntina, ei kullassa. Suurimman osa näistä valtioista Britannia houkutteli palaamaan kultaan yliarvostetuilla kursseilla. Lopputuloksena tästä oli pyramidirakennelma Yhdysvaltain kullasta, Englannin punnista dollareiksi, ja muiden Euroopan maiden valuutoista punniksi—kultavaluuttakanta, kullan ja punnan ollen kaksi ”avainvaluuttaa.”

Tämän jälkeen Britannian inflatoidessa, ja kokiessa maksutaseessaan vajeen, kultakannan mekanismi ei toiminut nopeasti rajoittaakseen brittiläistä inflaatiota. Sen sijaan että muut maat olisivat lunastaneet puntansa kultana, ne pitivät punnat ja inflatoivat lisää niiden päälle. Näin Britannia ja Euroopan valtiot pystyivät inflatoimaan ilman rajoituksia, ja Britannian alijäämä pystyi kumuloitumaan kultakannan markkinarajoituksista piittaamatta. Mitä tulee Yhdysvaltoihin, niin Britannia pystyi houkuttelemaan sen inflatoimaan dollaria niin ettei sen tarvinnut luopua paljostakaan dollarireservejä tai kullasta Yhdysvalloille.

Olennainen asia kultavaluuttakannassa on ettei se voi kestää; juhlien loppulasku tulee väistämättä maksuun, mutta ainoastaan tuhoisana reaktiona pitkähköön inflationaarisen nousukauteen. Puntataseen kasaantuessa Ranskassa, Yhdysvalloissa ja muualla, vähäinenkin luottamuksen häviäminen kasvavassa määrin huterassa ja heikosti kyhätyssä inflationaarisessa rakenteessa oli vääjäämättä johtava yleiseen romahdukseen. Tämä on juuri mitä tapahtui 1931; inflatoituneiden pankkien kaatuminen läpi Euroopan, ja ”kovan rahan” Ranskan yritys kutsua sen puntasaatavat kultana, johtivat Britannian siirtymään kokonaan pois kultakannasta. Muut Euroopan maat seurasivat pian perässä.

IV.
Lännen rahallinen romahdus

4.
Vaihe IV: Kelluvat fiat-valuutat, 1931-1945

Maailma palasi takaisin ensimmäisen maailmansodan rahalliseen kaaokseen, sillä erotuksella että nyt oli hyvin vähän toivoa palata takaisin kultaan. Kansainvälinen taloudellinen järjestys oli pirstoutunut vapaan ja hallitun kellunnan, kilpailevien devalvointien, valuuttakontrollien ja kaupan esteiden kaaokseen; kansainvälinen taloudellinen ja rahallinen sodankäynti raivosi valuuttojen ja valuuttablokkien välillä; ja kaupankäynti suoritettiin vaihtokauppasopimuksilla valtioiden välillä, jotka kilpailivat ja olivat ristiriidassa keskenään. Ulkoministeri Cordell Hull toistuvasti toi esille näiden 1930-luvun raha- ja taloudellisten konfliktien olleen pääsyynä toiseen maailmansotaan. [3]

Yhdysvallat pysyi kultakannassa kaksi vuotta, ja tämän jälkeen, 1933-34, se siirtyi pois klassisesta kultakannasta toivottomalla yrityksellään päästä eroon lamasta. Amerikan kansalaiset eivät voineet enää lunastaa dollareita kullassa, ja olivat jopa kiellettyjä omistamasta yhtään kultaa, kotona tai ulkomailla. Mutta vuoden 1934 jälkeen Yhdysvallat pysyi erikoisessa kultakannan uudessa muodossa, jossa dollarit, nyt määritettynä 1/35 kultaunssiin, olivat lunastettavissa kullassa ulkomaisille valtioille ja Keskuspankeille. Pitkittynyt side kultaan säilyi. Lisäksi Euroopan rahallinen kaaos johti kullan liikkumiseen ainoaan suhteellisesti turvallisimpaan paikkaan, Yhdysvaltoihin.

Kaaos ja kontrolloimaton 1930-luvun taloudellinen sodankäynti osoittavat yhden tärkeän opin: julman poliittisen vian (erillään talousongelmista) Milton Friedmanin Chicago-koulukunnan rahatalouden järjestelmässä vapaasti kelluville fiat-valuutoille. Mitä friedmanilaiset tekisivät—vapaan markkinan nimissä—on leikata kaikki siteet kultaan täydellisesti, jättää jokaisen kansallisen valuutan täydellinen kontrolli sen keskushallituksen käsiin, joka laskee liikkeelle fiat-paperia laillisena maksuvälineenä—ja tämän jälkeen neuvoa jokaista valtiota sallimaan sen valuutan vapaa kellutus suhteessa kaikkiin muihin fiat-valuuttoihin, yhtä lailla kuin pidättäytymään inflatoimasta valuuttaansa liian julkeasti. Raskas poliittinen virhe on ojentaa täydellinen rahan tarjonnan kontrolli kansallisvaltiolle, ja sen jälkeen toivoa ja odottaa valtion pidättäytyvän käyttämästä tätä valtaa. Ja koska valtaa yleensä tavataan käyttää, mukaan lukien valtaa lailliseen väärentämiseen, tämän tyylisen ohjelman naiivius ja valtiollinen leima tulisi olla vahvasti ilmeinen. Ja näin, Vaiheen IV katastrofinen kokemus, 1930-luvun fiat-paperin ja taloudellisen sodankäynnin maailma, johti Yhdysvaltain viranomaiset omaksumaan toisen maailmansodan pääasialliseksi taloudellisen sodan päämääräksi toimintakelpoisen kansainvälisen rahajärjestelmän palauttamisen, järjestyksen johon voitaisiin rakentaa maailman kaupan renessanssi ja kansainvälisen työn erikoistumisen hedelmät.

IV.
Lännen rahallinen romahdus

5.
Vaihe V: Bretton Woods ja uusi kultavaluuttakanta (Yhdysvalloissa) 1945-1968

Yhdysvallat laittoi alulle ja esitteli uuden kansainvälisen rahajärjestelmän kansainvälisessä rahakonferenssissa Bretton Woodsissa, New Hampshiressä, vuoden 1944 puolivälissä, kongressin ratifioidessa sen kesäkuussa 1945. Vaikka Bretton Woods -järjestelmä toimi paljon paremmin kuin 1930-luvun katastrofi, se toimi ainoastaan toisena inflatorisena uusintana 1920-luvun kultavaluuttakannalle ja—kuten 1920-luvulla—järjestelmä pysyi hengissä ainoastaan lainatulla ajalla.

Uusi järjestelmä oli pohjimmiltaan 1920-luvun kultavaluuttakanta, tosin dollarin töykeästi syrjäyttäen punnan yhtenä ”avainvaluuttana.” Nyt dollari, arvostettuna 1/35 kultaunssiin, oli ainoa avainvaluutta. Toinen ero 1920-lukuun oli ettei dollari ollut enää lunastettavissa kullassa Amerikan kansalaisille; sen sijaan 1930-luvun järjestelmää jatkettiin dollarin lunastettavuudelle kullassa ainoastaan ulkomaisille valtioille ja niiden Keskuspankeille. Ainoastaan valtioille, ei yksityishenkilöille, annettiin etuoikeus lunastaa dollareita maailman kultavaluuttana. Bretton Woods -järjestelmässä Yhdysvallat teki pyramidirakenteen, jossa oli kullan päällä dollarit (paperirahana sekä pankkitalletuksina), joita ulkomaiset valtiot pystyivät lunastamaan; samaan aikaan kaikkien muiden valtioiden pitäessä dollaria perusreservinään, jonka päälle he rakensivat oman valuuttansa pyramidin. Ja koska Yhdysvallat aloitti sodan jälkeisen aikakauden valtavalla kultavarannolla (noin 25 miljardia dollari) sillä oli reservejä, jonka päälle pyramidipeliä voitiin rakentaa dollarivaateille. Lisäksi järjestelmä pystyi ”toimimaan” hetken, koska kaikki maailman valuutat palasivat uuteen järjestelmään niiden ennen toista maailmansotaa olleilla arvoillaan, joista useimmat olivat korkeasti yliarvostettuja suhteessa inflatoituihin ja devalvoituneisiin valuuttoihin. Esimerkiksi inflatoitu punta palasi 4,86 dollarin arvolla, vaikka se oli paljon vähemmän arvoinen ostovoiman suhteessa markkinalla. Koska dollari oli keinotekoisesti aliarvostettu ja suurin osa valuutoista yliarvostettu vuonna 1945, dollareista tuli niukkuus, ja maailma kärsi niin sanotusta dollaripulasta, jonka annettiin ymmärtää olevan Amerikan veronmaksajien velvollisuus hyvittää ulkomaanavulla. Lyhyesti, aliarvostetun Amerikan dollarin nauttima viennin ylijäämä rahoitettiin osittain kovaonnisilla Amerikan veronmaksajilla ulkomaanavun muodossa.

Inflaatiolle ollen erittäin paljon tilaa ennen kuin tilinteon aika koittaisi, Yhdysvaltain hallitus aloitti sodan jälkeisen jatkuvan rahainflaatio politiikkansa, jota se on harjoittanut iloisesti siitä lähtien. 1950-luvun alussa jatkuva Amerikan inflaatio alkoi kääntyä toiseen suuntaan kansainvälisessä kaupassa. Hetken aikaa Yhdysvallat inflatoi ja ekspansoi rahaa sekä luottoja, kun taas Euroopan tärkeimmät valtiot, useimpien niistä ”itävaltalaisten” raha-asiantuntijoiden vaikutuksen alaisena, harjoittivat suhteellisen ”kovan rahan” politiikkaa (esimerkiksi Länsi-Saksa, Sveitsi, Ranska ja Italia). Syvästi inflatoitunutta Britanniaa houkutti sen dollarien ulosvirta devalvoimaan punta realistisimmille tasoille (hetken se oli noin 2,40 dollaria). Nämä kaikki yhdistettynä Euroopan, ja myöhemmin Japanin,  kasvavaan tuottavuuteen, johtivat jatkuvaan maksutaseen alijäämän Yhdysvaltain kanssa. 1950 ja 1960-lukujen saatossa Yhdysvalloista tuli entistä enemmän inflatorinen, sekä absoluuttisesti että suhteellisesti verrattuna Japaniin ja läntiseen Eurooppaan. Mutta klassisen kultakannan rajoitus inflaatiolle—erityisesti Amerikan inflaatiolle—oli poissa. Bretton Woods pelin säännöt edellyttivät, että Länsi-Euroopan maiden täytyi jatkaa reserviensä kasaamista, ja jopa käyttämään näitä dollareita perustana inflatoimaan omaa valuuttaansa ja luottojansa.

Mutta 1950 ja 1960-lukujen jatkuessa Länsi-Euroopan kovan rahan maat (ja Japani) tulivat levottomiksi pakostaan kasata dollareita, jotka olivat nyt kasvavasti yliarvostettuja aliarvostuksen sijaan. Ostovoiman ja näin ollen dollarin todellisen arvon laskiessa dollareista tuli enenevissä määrin ei-toivottuja ulkomaisille valtioille. Mutta ne olivat lukittuina järjestelmään, joka oli yhä enemmän ja enemmän painajainen. Amerikan reaktio Euroopan valituksille, Ranskan ja DeGaullen päätaloudellisen neuvonantajan, klassisen kultakannan ekonomistin Jacques Rueffin,  johtamana, oli pelkkää halveksuntaa ja töykeää irtisanoutumista. Amerikan poliitikot ja ekonomistit yksinkertaisesti julistivat, että Eurooppa oli pakotettu käyttämään dollaria valuuttanaan, ja ettei se voinut tehdä mitään kasvaville ongelmilleen, ja näin ollen Yhdysvallat pystyisi jatkamaan huolettomasti inflatoimista samaan aikaan harjoittaen ”suopean välinpitämättömyyden” politiikkaa suhteessa sen omien toimien kansainvälisiin rahallisiin seurauksiin.

Mutta Euroopalla oli laillinen mahdollisuus lunastaa dollarit 35 dollarina per unssi kullassa. Ja dollarin tullessa lisääntyvissä määrin yliarvostetuksi suhteessa kovan rahan valuuttoihin ja kultaan, Euroopan valtiot alkoivat enenevissä määrin käyttämään tätä mahdollisuutta. Kultakannan rajoite tuli hyödylliseksi; tämän vuoksi kulta valui jatkuvana virtana ulos Yhdysvalloista kahtena vuosikymmenenä 1950-luvun alun jälkeen, kunnes Yhdysvaltojen kultavaranto hupeni tänä aikana yli 20 miljardista 9 miljardiin dollariin. Dollarien jatkaessa inflatoitumista hupenevan kultakannan päälle, kuinka Yhdysvallat pystyisivät jatkamaan ulkomaisten dollarien lunastamista kullassa—tämän ollessa Bretton Wood -järjestelmän ydin? Nämä ongelmat eivät hidastaneet Yhdysvaltain dollarin ja hintojen jatkunutta inflaatiota, eikä myöskään ”suopean välinpitämättömyyden” politiikkaa, josta seurasi 1960-luvun lopulla kiihtyvällä pinoustahdilla ei vähempää kuin 80 miljardin ei-toivotun dollarin kasa Euroopassa (nimeltään eurodollarit). Yrittääkseen lopettaa eurooppalaisen dollarien lunastamisen kultana, Yhdysvallat käyttivät intensiivistä poliittista painostusta eurooppalaisille hallituksille, vastaavanlaista mutta paljon laajemmassa suhteessa kuin brittien suostuttelu Ranskaa kohtaan vuoteen 1931 saakka, jottei se lunastaisi raskasta puntatasettaan. Mutta talouden lainalaisuuksilla on tapana, lopulta, ottaa valtiot kiinni, ja tämä tapahtui inflaatioiloiselle Yhdysvaltain hallitukselle 1960-luvun lopussa. Bretton Woods kultavaluuttakanta—Yhdysvaltain poliittisen ja taloudellisen eliitin pysyvänä ja hajoamattomana ylistämä—alkoi purkautua nopeasti 1968.

IV.
Lännen rahallinen romahdus

6.
Vaihe VI: Bretton Woodsin purkautuminen 1968-1971

Dollarien pinoutuessa ulkomailla ja kullan jatkaessa virtaustaan ulos, Yhdysvalloille tuli yhä vaikeammaksi pitää kullan hintaa 35 dollarissa unssilta Lontoon ja Zürichin vapailla kultamarkkinoilla. Kolmekymmentäviisi dollaria unssilta oli järjestelmän peruskivi, ja vaikka Amerikan kansalaiset ovat olleet ulkona vuodesta 1934 kullan omistamisesta maailmanlaajuisesti, muiden maiden kansalaiset ovat nauttineet vapaudesta omistaa kultaharkkoja ja –kolikoita. Näin ollen yksi tapa yksityisille eurooppalaisille lunastaa dollarinsa kultana oli myydä dollarit kultaa vastaan 35 dollarin unssihinnalla vapaalla kultamarkkinalla. Dollarin jatkaessa inflatoitumista ja devalvoitumista, ja Amerikan maksutaseen alijäämien jatkuessa, eurooppalaiset ja muut yksityiset kansalaiset alkoivat kiihtyvällä tahdilla myydä dollareitaan kullaksi. Pitääkseen dollarin 35 unssitasossa Yhdysvaltain hallituksen oli pakko vuotaa ulos kultaa sen hupenevasta varastosta tukeakseen 35 dollarin hintatasoa Lontoossa ja Zürichissä.

Luottamuskriisi dollariin vapailla kultamarkkinoilla johti Yhdysvallat aikaansaamaan perustavanlaatuisen muutoksen rahajärjestelmässä maaliskuussa 1968. Tarkoituksena oli pysäyttää ärsyttävää vapaata kultamarkkinaa koskaan enää vaarantamasta Bretton Woods järjestelyä. Näin syntyi ”kaksiportainen kultamarkkina.” Ideana oli että vapaa kultamarkkina voisi suksia kuuseen; se olisi täysin eristettynä todellisesta keskuspankkien ja maailman valtioiden rahatoiminnasta. Yhdysvallat ei enää pyrkisi pitämään vapaan markkinan kultahintaa 35 dollarissa; se jättäisi vapaan kultamarkkinan huomiotta, ja se sekä kaikki muut valtiot sopisivat pitävänsä dollarin arvon 35:ssä per unssi ikuisesti tästä eteenpäin. Valtiot ja maailman Keskuspankit eivät näin ollen ostaisi enää kultaa ”ulkoisesta” markkinasta ja eivät enää myöskään myisi tälle markkinalle; tästä lähtien kulta liikkuisi yksinkertaisesti pelimarkkoina yhdeltä Keskuspankilta toiselle, ja uudet kultalähteet, vapaan markkinan kulta, tai kullan yksityinen kysyntä tulisivat ottamaan oman kurssinsa täysin erillisenä maailman rahajärjestelyistä.

Tämän mukaisesti Yhdysvallat painosti ankarasti uuden tyyppisen maailman paperireservin uuteen lanseeraukseen, erityisnosto-oikeuksien (SDR), joiden se toivoi lopulta korvaavan kullan kokonaan ja palvelevan uutena maailman paperivaluuttana tulevan World Reserve Bankin liikkeelle laskemana; jos sellainen järjestelmä tultaisiin koskaan perustamaan, silloin Yhdysvallat pystyisi inflatoimaan rajoituksetta ikuisesti yhteistyössä muiden maailman valtioiden kanssa (tällöin ainoa rajoite olisi katastrofaalinen maailmanlaajuinen hyperinflaatio ja maailman paperivaluutan hajoaminen). Mutta SDR:ät, Länsi-Euroopan ja ”kovan rahan” maiden intensiivisen vastarinnan ansiosta, ovat tähän mennessä olleet vain pieni lisä amerikkalaisten sekä muiden valuuttojen reserveihin.

Kaikki paperia puolustavat ekonomistit, keynesiläisistä friedmanilaisiin, eivät olleet vakuuttuneita kullan häviämisestä kansainvälisestä rahajärjestelmästä; dollarin ”tuen” hävittyä, nämä ekonomistit kaikki varmoina ennustivat vapaan markkinan kultahinnan pian laskevan alle 35 dollariin per unssi, ja jopa arvioidulle ”teolliseen” ei-rahakäytölliseen 10 dollarin unssihintaan. Sen sijaan vapaan kullan hinta, ei koskaan alle 35 dollarin, on jatkuvasti noussut yli 35 dollarin, ja 1973 alkupuolella se oli kiivennyt 125 dollariin unssilta, lukuun jota ei kukaan pro-paperi ekonomisti olisi voinut kuvitella mahdolliseksi niinkin lähiaikoina kuin vasta vuotta aikaisemmin.

Kaukana pysyvän uuden rahajärjestelmän perustamisesta, kaksiportainen kultamarkkina osti ainoastaan muutaman vuoden aikaa; amerikkalainen inflaatio ja alijäämä jatkuivat. Eurodollarit kumuloituivat nopeasti, kulta jatkoi virtaustaan ulospäin, ja korkeammat kullan vapaamarkkinahinnat yksinkertaisesti paljastivat kiihtyvän maailman luottamuksen häviämisen dollariin. Kaksiporrasjärjestelmä siirtyi nopeasti kohden kriisiä ja lopullista Bretton Woodsin hajoamista. [4]

IV.
Lännen rahallinen romahdus

7.
Vaihe VII: Bretton Woodsin loppu:
kelluvat fiat-valuutat, elokuu-joulukuu 1971

Elokuun 15:ta päivänä 1971, samaan aikaan kun presidentti Nixon asetti hinta-palkka jäädytyksen epäonnistuneena yrityksenä rajoittaa säntäilevää inflaatiota, Nixon toi myös sodan jälkeisen Bretton Woods -järjestelmän täydelliseen päätökseensä. Euroopan Keskuspankkien lopulta uhatessa lunastaa kullassa suurimman osa niiden turvonneista dollarivarastoista, presidentti Nixon siirtyi täysin pois kullasta. Ensimmäisen kerran Amerikan historiassa dollari oli täysin fiat-raha, täysin ilman kullan takausta. Jopa vuodesta 1933 lähtien ylläpidetty hatara yhteys kultaan oli nyt katkaistu. Maailma tipahti kolmekymmenluvun fiat-järjestelmään—ja pahempaan, sillä nyt edes dollari ei ollut enää yhteydessä kultaan. Edessä häämötti kammottava haamu valuuttablokeista, kilpailevista devalvaatioista, taloudellisesta sodankäynnistä ja kansainvälisen kaupankäynnin ja investointien luhistumisesta, maailmanlaajuisen laman kanssa, joka tulisi seuraamaan.

Mitä tehdä? Pyrkimyksenä palauttaa kansainvälinen rahajärjestys ilman yhteyttä kultaan, Yhdysvallat johti maailmaan Smithsonian sopimukseen joulukuun 18:ta 1971.

IV.
Lännen rahallinen romahdus

7.
Vaihe VII: Bretton Woodsin loppu:
kelluvat fiat-valuutat, elokuu-joulukuu 1971

Elokuun 15:ta päivänä 1971, samaan aikaan kun presidentti Nixon asetti hinta-palkka jäädytyksen epäonnistuneena yrityksenä rajoittaa säntäilevää inflaatiota, Nixon toi myös sodan jälkeisen Bretton Woods -järjestelmän täydelliseen päätökseensä. Euroopan Keskuspankkien lopulta uhatessa lunastaa kullassa suurimman osa niiden turvonneista dollarivarastoista, presidentti Nixon siirtyi täysin pois kullasta. Ensimmäisen kerran Amerikan historiassa dollari oli täysin fiat-raha, täysin ilman kullan takausta. Jopa vuodesta 1933 lähtien ylläpidetty hatara yhteys kultaan oli nyt katkaistu. Maailma tipahti kolmekymmenluvun fiat-järjestelmään—ja pahempaan, sillä nyt edes dollari ei ollut enää yhteydessä kultaan. Edessä häämötti kammottava haamu valuuttablokeista, kilpailevista devalvaatioista, taloudellisesta sodankäynnistä ja kansainvälisen kaupankäynnin ja investointien luhistumisesta, maailmanlaajuisen laman kanssa, joka tulisi seuraamaan.

Mitä tehdä? Pyrkimyksenä palauttaa kansainvälinen rahajärjestys ilman yhteyttä kultaan, Yhdysvallat johti maailmaan Smithsonian sopimukseen joulukuun 18:ta 1971.

IV.
Lännen rahallinen romahdus

8.
Vaihe VIII: Smithsonian sopimus,
joulukuu 1971 – helmikuu 1973

Smithsonian sopimus, presidentti Nixonin ylistäessä ”suurimmaksi rahasopimukseksi maailman historiassa,” oli vielä huterampi ja perusteettomampi kuin 1920-luvun kultavaluuttakanta tai Bretton Woods. Jälleen kerran maailman valtiot lupasivat pitää kiinteät valuuttakurssit, mutta tällä kertaa ilman kullan tai maailman rahan antamaa valuuttatakausta. Lisäksi monet Euroopan valuutat olivat kiinnitetty aliarvostetuilla pariteeteilla suhteessa dollariin; Yhdysvaltain ainoa myönnytys oli mitätön devalvaatio dollarin virallisessa kurssissa 38 dollariin unssilta. Vaikka liian vähän ja liian myöhään, niin tämä devalvaatio oli merkittävä rikkomus virallisen Amerikan loputtomaan sarjaan julistuksia, jotka olivat vakuuttaneet pitävänsä 35 dollarin kurssin ikuisesti. Nyt viimein oli hiljaisesti tunnustettu ettei 35 dollarin hinta ollut kiveen kirjoitettu.

Oli väistämätöntä että kiinteät valuuttakurssit, jopa laajemmilla sovituilla vaihteluväleillä, mutta uupuen kansainvälisen vaihdon välineen, olivat tuomitut nopeaan tuhoon. Tämä oli erityinen tosiasia, koska Amerikan rahan ja hintojen inflaatio, dollarin alamäki, ja maksutaseen alijäämä jatkuivat rajoituksetta.

Paisunut eurodollarien tarjonta yhdistettynä jatkuvaan inflaatioon ja kultatakauksen poistoon, ajoivat vapaan markkinan kullan hinnan ylös 215 dollariin unssilta. Ja dollarin yliarvostuksen ja eurooppalaisten sekä japanilaisen kovan rahan aliarvostus tulivat kasvavissa määrin ilmeiseksi, dollari lopulta hajosi maailman markkinoilla helmikuun ja maaliskuun 1973 paniikkikuukausina. Länsi-Saksalle, Sveitsille, Ranskalle ja muille kovan rahan maille tuli mahdottomaksi jatkaa dollarien ostamista tukeakseen sitä yliarvostettuun kurssiin. Vähän yli vuoden jälkeen smithsonialainen kiinteiden valuuttakurssien järjestelmä ilman kultaa oli pirstoutunut palasiksi taloudellisten realiteettien karikoihin.

IV.
Lännen rahallinen romahdus

9.
Vaihe IX: Kelluvat fiat-valuutat,
maaliskuu 1973 - ?

Dollarin murtuessa, maailma jälleen siirtyi kelluvien fiat-valuuttojen järjestelmään. Länsi-Euroopan blokissa valuuttakurssit olivat sidottu toisiinsa, ja Yhdysvallat devalvoi uudelleen virallisen dollarikurssinsa, polettimäärällä, 42 dollariin unssilta. Dollarin syöksyessä valuuttamarkkinoilla päivästä toiseen ja Länsi-Saksan markan, Sveitsin frangin, ja Japanin jenin kuroessa ylöspäin Amerikan viranomaiset, friedmanilaisten ekonomistien tukemana, alkoivat pitää tilannetta rahallisena ideaalina. On totta ettei dollarien ylijäämät tai yllättävät maksutaseen kriisit rasita kelluvien valuuttakurssien maailmaa. Lisäksi amerikkalaiset vientifirmat alkoivat nauraa röhöttämään laskevan dollarin tehdessä amerikkalaiset tuotteet halvemmiksi ulkomailla, ja näin tukien vientiä. Valtiot jatkoivat väliintulojaan kelluvissa valuuttakursseissa (hallitun vapaan kellunnan sijaan), mutta kokonaisuutena vaikutti että kansainvälisen rahajärjestys oli jakaantunut friedmanilaiseen utopiaan.

Mutta liian pian tuli selväksi ettei kaikki ollut hyvin nykyisessä kansainvälisessä rahajärjestelmässä. Pitkän tähtäimen ongelma on, etteivät kovan rahan maat hyväksy loputtomasti ja katso valuuttojensa kallistumista ja niiden viennin kärsimistä amerikkalaisten kilpailijoiden hyväksi. Jos Amerikan inflaatio ja dollarin arvon väheneminen jatkuu, ne siirtyvät pian kilpaileviin devalvaatioihin, valuuttakontrolleihin, valuuttablokkeihin ja 1930-luvun taloudelliseen sodankäyntiin. Mutta paljon välittömämpi ongelma on kolikon toinen puoli: alentuva dollari tarkoittaa tuonnin Amerikkaan kallistuvan merkittävästi, amerikkalaisten turistien kärsivän ulkomailla ja edullisien vientituotteiden häviävän pikaisesti ulkomaisten valtioiden käsiin nostaakseen vientihintoja kotona (esimerkiksi Amerikan vehnä ja liha hintainflaatio). Näin ollen amerikkalaiset viejät saattavat toki hyötyä, mutta ainoastaan inflaation ahdistaman amerikkalaisen kuluttajan kustannuksella. Nopeiden valuuttakurssimuutosten lamaannuttava epävarmuus tuli selväksi amerikkalaisille dollarin nopeassa syöksyssä valuuttamarkkinoilla heinäkuussa 1973.

Yhdysvaltain siirtyessä kokonaan pois kullasta elokuussa 1971 ja perustaessa friedmanilaisen kelluvien fiat-valuuttojen järjestelmän maaliskuussa 1973, Yhdysvallat ja maailma ovat kärsineet kaikkein intensiivisimmän ja pisimpään kestäneen rauhan ajan jakson inflaatiota maailman historiassa. Tulisi olla selvää ettei tämä ole pelkästään sattumaa. Ennen dollarin irrottamista kullasta keynesiläiset sekä friedmanlaiset, molemmat tahoillaan uskollisina fiat-paperirahalle, luottavaisesti ennustivat fiat-rahan perustamisen jälkeen kullan markkinahinnan romahtavan pikaisesti sen ei-rahakäytölliseen tasoon, silloin arvioidun noin 8 dollaria unssilta. Heidän kullan halveksunnassaan molemmat ryhmät pitivät kiinni siitä, että mahtava dollari kannatteli kullan hintaa, eikä toisinpäin. Vuoden 1971 jälkeen kullan markkinahinta ei ole kertaakaan ollut vanhan kiinteän 35 dollarin per unssi hinnan
alapuolella, ja on lähes aina ollut merkittävästi korkeammalla. Ekonomistien, kuten Jacques Ruff, peräänkuuluttaessa 1950 ja 1960-luvuilla kultakantaa hinnalla 70 dollaria unssi, tätä hintaa pidettiin naurettavan korkeana. Nykyään se on naurettavan alhainen hinta. Paljon korkeammat kullan hinnat ovat viitteitä tuhoisasta dollarin rappeutumisesta ”nykyaikaisten” ekonomistien saadessa tahtonsa läpi ja kaiken kultatakauksen hävitessä.

On enemmän kuin selvää, että maailma on kyllästynyt ennennäkemättömään inflaatioon Yhdysvalloissa ja ympäri maailman, joka sai alkunsa 1973 käynnistyneestä kelluvien fiat-valuuttojen aikakaudesta. Olemme myös uupuneita valuuttakurssien äärimmäiseen vaihtelevuuteen ja arvaamattomuuteen. Tämä volatiliteetti on seurausta kansallisesta fiat-rahajärjestelmästä, joka pirstoutti maailman rahan sekä lisäsi keinotekoista poliittista epävakautta vapaan markkinan hintajärjestelmän luonnolliseen epävarmuuteen. Friedmanilainen unelma kelluvista fiat-rahoista makaa tuhkana, ja on olemassa ymmärrettävä kaipaus paluuseen kansainväliseen rahaan kiinteillä vaihtokursseilla.

Valitettavasti klassinen kultakanta lepää unohdettuna, ja pääosan Amerikan ja maailman johtajista lopullisena päämäärä on vanha keynesiläinen visio maailman yhteisestä fiat-paperistandardista, uusi valuuttayksikkö World Reseve Bankin (WRB) liikkeelle laskemana. Joko uuden valuutan nimeksi tulee ”bancor” (Keynesin ehdotus), ”unita” (toisen maailmansodan aikaisen Yhdysvaltain valtionvarainministerin Harry Dexter Whiten ehdotus) tai ”phoenix” (The Economist-lehden ehdottama) ei ole tärkeää. Olennaista on, että tällainen kansainvälinen paperivaluutta, vaikkakin vapaa maksutasekriiseistä, koska WBR pystyisi laskemaan liikkeelle niin paljon bancoreja kuin se haluaa ja toimittamaan ne valitsemalleen valtiolle, tarjoaisi avoimen kanavan rajoittamattomalle maailmanlaajuiselle inflaatiolle ilman maksutasekriisien tai valuuttakurssien alentumisen rajoittimia. WBR olisi silloin kaikkivaltainen päättäjä maailman rahan tarjonnalle ja sen kansalliselle levitykselle. WBR pystyisi ja tulisi altistamaan maailman sen uskomalle viisaasti kontrolloidulle inflaatiolle. Valitettavasti tuolloin ei olisi mitään estämässä käsittämättömän katastrofaaliselta maailmanlaajuiselta hyperinflaation taloudelliselta joukkotuholta, ei mikään, lukuun ottamatta kyseenalaista WBR roolia ohjata maailman taloutta.

Vaikka maailmanlaajuinen paperiyksikkö ja Keskuspankki pysyvät lopullisena päämääränä keynesiläissuuntautuneille maailman johtajille, paljon realistisempi ja läheisempi tavoite on palata takaisin ylistettyyn Bretton Woods -hankkeeseen, paitsi tällä kertaa ilman mitään kullan tarjoamaa rajoitetta. Maailman tärkeimmät Keskuspankit ovat jo pyrkimässä ”koordinoimaan” raha- ja talouspolitiikkojansa, harmonisoimaan inflaatioasteita ja kiinnittämään valuuttakursseja. Sotaisa pyrkimys eurooppalaiseen paperivaluuttaan eurooppalaisen Keskuspankin liikkeelle laskemana näyttää olevan lähellä onnistumista. Tämä päämäärä kaupataan hyväuskoiselle yleisölle virheellisellä väitteellä, että vapaakaupan Euroopan talousyhteisö (EEC) välttämättömästi vaatii kaikenkattavaa eurooppalaista byrokratiaa, verotuksen yhtenäistämistä koko EEC:n alueella, ja erityisesti eurooppalaista Keskuspankkia ja paperiyksikköä. Kun tämä on saavutettu lähempi yhteistyö Federal Reservin ja muiden merkittävien Keskuspankkien tulee seuraamaan välittömästi. Ja tämän jälkeen voiko Maailman Keskuspankki olla kovinkaan kaukana? Lopullisen tavoitteen uupuessa saatamme pian vajota jälleen kerran uuteen Bretton Woodsiin kaikkine sen mukaisine maksutasekriiseineen ja Greshamin lakiin, joka seuraa kiinteiden valuuttakurssien fiat-rahan maailmasta.

Katsoessamme tulevaisuuteen dollarin ja kansainvälisen rajajärjestelmän ennuste on tosiaankin synkkä. Siihen saakka ja ellemme palaa takaisin klassisen kultakantaan realistisilla kultahinnoilla, kansainvälinen rahajärjestelmä on tuomittu liikkumaan edes takaisin kiinteiden ja vaihtuvien valuuttakurssien välillä molempien järjestelmien tuodessa ratkaisemattomia ongelmia, toimien huonosti ja lopulta purkautuen. Ja tätä purkautumista ruokkimassa tulee olemaan jatkuva inflaatio dollarien tarjonnassa ja näin myös Amerikan hinnoissa, jotka eivät näytä mitään merkkiä tasaantumisestaan.
Näköala tulevaisuuteen on kiihtyvä ja lopulta karkaava inflaatio kotona, liitettynä rahalliseen hajoamiseen ja taloudelliseen sodankäyntiin ulkomailla. Tämä ennuste voidaan muuttaa ainoastaan dramaattisella korjauksella Amerikan ja maailman rahajärjestelmään: palaamalla takaisin vapaan markkinan hyödykerahaan kuten kultaan, ja poistamalla valtio täydellisesti raha-asioista.

Copyright © 1980, 2005 Ludwig von Mises Institute
Copyright © 2008 Petri Kajander (translation)

[1] Rahan alkuperästä, katso Carl Menger, Principles of Economics (Glencoe, Illinois: Free Press, 1950), s. 257-71; Ludwig von Mises, Theory of Money and Credit, 3rd Ed. (New Haven Yale University Press, 1951), s. 97-123.

[2] Raha ei ”mittaa” hintoja tai arvoja; se on yhteinen nimittäjä niiden ilmaisulle. Lyhyesti, hinnat ilmaistaan rahassa; se ei mittaa niitä.

[3] Jopa tavarat, joita vaihdetaan nimellisesti volyymiyksiköissä (paali, bushel jne.), olettavat standardipainon volyymiyksikkö kohden.

[4] Yksi kullan kardinaalihyveistä rahana on sen homogeenisuus—toisin kuin useat muut hyödykkeet, siinä ei ole eroa laadussa. Unssi puhdasta kultaa vastaa toista unssia puhdasta kultaa toiselta puolelta maapalloa.

[5] Itse asiassa, pound sterling vaihtoi 4,87 dollariin, mutta käytämme 5 dollaria laskennan helpottamiseksi.

[6] Rautahakkuja on käytetty laajalti rahana sekä Aasiassa että Afrikassa.

[7] Katso Herbert Spencer, Social Statics (New York: D. Appleton & Co.) 1890, s. 438.

[8] Yksityiset rahapajat saattavat vastata kulumisen ongelmaan joko asettamalla aikarajoituksen lyötyjen kolikkojen painotakuulle tai sopia lyövänsä ne uudelleen joko alkuperäiseen tai alempaan painoon. Saatamme huomata, että vapaassa markkinassa ei tule olemaan pakollista kolikkojen standardisointia, joka on vallalla valtion monopolien ohjatessa rahajärjestelmää.

[9] Historiallisia esimerkkejä yksityisistä kolikoista, katso B.W. Barnard, "The use of Private Tokens for Money in the United States," Quarterly Journal of Economics (1916-17), s. 617-26; Charles A. Conant, The Principles of Money and Banking (New York: Harper Bros., 1905) I, 127-32; Lysander Spooner, A Letter to Grover Cleveland (Boston: B.R. Tucker, 1886) s. 79; and J. Laurence Laughlin, A New Exposition of Money, Credit and Prices (Chicago: University of Chicago Press, 1931) I, 47-51. Kolikoista, katso myös Mises, Theory of Money and Credit, s. 65-67; ja Edwin Cannan, Money 8th Ed. (London: Staples Press, Ltd., 1935) s. 33 ff.

[10] Luonnollisesti kullan louhinta ei ole sen tuottoisampaa kuin
[11] Missä menee raja, jossa henkilön kassavaranto muuttuu huonomaineiseksi ”hamstraukseksi”, tai varovainen henkilö saituriksi? On mahdotonta määritellä mitään kiinteä kriteeriä: yleensä syytös ”hamstrauksesta” tarkoittaa, että A pitää enemmän käteistä kuin B katsoo olevan soveliasta A:lle.

[12] Kuinka valtio tämän toteuttaisi ei ole olennaista
[13] Historiallisia esimerkkejä rinnakkaistandardeista, katso W. Stanley Jevons, Money and the Mechanism of Exchange (London: Kegan Paul, 1905) s. 88-96, sekä Robert S. Lopez, "Back to Gold, 1252," The Economic History Review (December 1956) : 224. Kultakolikot esiteltiin nykyaikaiseen Eurooppaan lähes samanaikaisesti Genovassa ja Firenzessä. Firenze käynnisti kaksimetallikannalla,  ”Genovan päinvastaisesti, sopusoinnussa periaatteensa kanssa rajoittaa valtion väliintuloa mahdollisimman paljon, ei yrittänyt pakottaa kiinteätä suhdetta eri metallikolikoiden välille,” ibid. Rinnakkaistandardin teoriasta, katso Mises, Theory of Money and Credit, s. 179f. Ehdotus Yhdysvaltain siirtymisestä rinnakkaisstandardiin U.S Assay Officen viranomaisen ehdotuksesta, katso J.W. Sylvester, Bullion Certificates as Currency (New York, 1882).

[14] Kolmas rahan korvikemuoto on poletit pientä vaihtorahaa varten. Nämä ovat, itse asiassa, verrannollisia pankkiseteleihin, mutta ”painettuna” perusmetalliin paperin sijaan.

[15] Katso Amasa Walker, The Science of Wealth, 3rd Ed.(Boston: Little, Brown, and Co., 1867) s. 139-41; ja s. 126-232 erinomaisena keskusteluna osittaisen kassavarantorahan ongelmista.

[16] Ehkäpä libertariaaninen järjestelmä harkitsisi ”yleisiä vakuustalletuksia” (jotka sallivat varaston palauttaa minkä tahansa homogeenisen tuotteen yksilön tallettajalle) ”erityisinä vakuustalletuksina”, jotka, kuten konossementit, panttikuitit, siirtokelpoiset varastotodistukset jne. muodostavat omistuksen tiettyyn korvamerkittyyn kohteeseen. Yleisen vakuustalletuksen kohdalla varastolla on houkutus käsitellä tavaroita ominaan, asiakkaiden omaisuuden sijaan. Tämä on juuri sitä, mitä pankit ovat tehneet. Katso Jevons, Money and the Medium of Exchange, s. 207-12.

[17] Petos on implisiittistä varkautta, koska se tarkoittaa ettei sopimusta ole täytetty arvon vastaanottamisen jälkeen. Jos A myy B:lle laatikon tekstillä ”aamiaismuroja” ja sen sisältä paljastuukin mehupilli, niin A:n petos on oikeasti B:n omaisuuden varkaus. Yhtälailla varastokuittien liikkeelle laskeminen olemattomiin tavaroihin, identtisten oikeiden kuittien kanssa, on petos niitä kohtaan joilla on vaateet olemattomaan omaisuuteen.

[1] Suora tavaroiden takavarikointi ei ole tämän vuoksi nykyään yhtä laajaa kuin rahallinen pakkolunastus. Yhä tapahtuvat edellisen tilanteet ovat ”due process” merkittävän maa-alueen takavarikointi, joukkojen majoittaminen miehitetyssä valtiossa, ja erityisesti pakollinen työsuoritteiden takavarikointi (esimerkiksi asepalvelus, pakollinen valamiehistöpalvelus, sekä yritysten pakottaminen pitämään verokirjanpitoa sekä keräämään palkkaveroja).

[2] On tullut muodikkaaksi pilkata ”konservatiivien” julkituomaa huolta ”leskiä ja orpoja” kohtaan, jotka kärsivät inflaatiosta. Ja silti tämä on juuri yksi pääongelmista joka tulee kohdata. Onko todella ”edistyksellistä” ryöstää leskiä ja orpoja, ja käyttää saatu hyöty maanviljelijöiden ja aseteollisuuden työntekijöiden tukemiseen?

[3] Tämä virhe on suurin niissä yrityksissä joissa on vanhin laitteisto, ja kaikkein pääomaintensiivisimmässä teollisuudenaloissa. Tämän vuoksi kohtuuton määrä yrityksiä valuu näihin teollisuudenaloihin inflaation aikana. Katso lisäkeskustelua kirjanpidon kustannusvirheestä: W.T. Baxter, "The Accountant's Contribution to the Trade Cycle," Economica (May, 1955), s. 99-112.

[4] Näinä iloisen huomion aikoina ”elinkustanusindeksejä” (mm. palkkojen indeksikorotussopimukset) kohtaan on olemassa vahva kannuste lisätä hintoja tavalla jolla muutokset eivät tule esiin indeksissä.

[5] Saksan esimerkistä, katso: Costantino Bresciani-Turroni, The Economics of Inflation (London: George Allen and Unwin, Ltd., 1937).

[6] Lisää aiheesta, katso Murray N. Rothbard, America's Great Depression (Princeton: D. Van Nostrand Co., 1963), Part I.

[7] Metallipitoisuuden alentamisesta, katso Elgin Groseclose, Money and Man (New York: Frederick Ungar, 1961), s. 57-76.

[8] Itse asiassa useat kolikoiden arvonalennukset tapahtuivat salassa, valtion väittäessä ainoastaan tuoden virallisen kulta-hopea –suhteen lähemmäksi markkinan suuntausta.

[9] ”Perinteinen sopimuslaki tekee kaiken tarvittavan ilman muiden lakien antamia erityistehtäviä tietyillä valuutan muodoille. Olemme omaksuneet kulta sovereignin yksiköksemme...Jos lupaan maksaa 100 sovereignia, ei ole tarvetta millekään erityiselle laillisen maksuvälineen valuuttalaille, joka toteaa minun olevan velvollinen maksamaan 100 sovereignia, sekä, jos minun vaaditaan maksamaan satana sovereignina, en voi lopettaa velvoitettani maksamalla jollain muulla.” Lord Farrer, Studies in Currency 1898 (London: Macmillan and Co, 1898), s. 43. Laillinen maksuväline laeista, katso myös Mises, Human Action, (New Haven: Yale University Press, 1949), s. 432n. ja 444.

[10] Ulkomaisten kolikoiden käyttö oli vallitsevaa keskiajalla ja Yhdysvalloissa aina 1800-luvun puoliväliin saakka.

[11] Katso Horace White, Money and Banking (4th Ed., Boston: Ginn and Co., 1911), s. 322-327.

[*] Suom. huom. Rothbard käyttää tässä ja seuraavissa osiossa pääosin isoa alkukirjainta viitatessaan tähän toimintaan sekä sen toteuttajaan, keskuspankkiin.

[12] Yhdysvalloissa pankit pakotettiin lain voimalla liittymään Federal Reserve Systemiin, ja pitämään tilinsä Federal Reserve Bankissä. (Osavaltion pankit, jotka eivät ole Federal Reserve Systemin jäseniä, pitävät reservinsä jäsenpankeissa)

[13] Federal Reservin perustaminen tällä tavoin lisäsi kolminkertaiseksi Yhdysvaltain pankkijärjestelmän ekspansiivista voimaa. Federal Reserve System vähensi myös kaikkien pankkien laillisia reservivaatimuksia noin 21 prosentista vuonna 1913 10 prosenttiin 1917 mennessä, näin tuplaten lisää inflationaarista potentiaalia—yhdistetyn inflaatiopotentiaalin kuusinkertaistuessa. Katso Chester A. Phillips, T.F. McManus, and R.W. Nelson, Banking and the Business Cycle (New York: The MacMillan Co., 1937) s. 23 ff.

[14] Katso Melchior Palyi, "The Meaning of the Gold Standard," The Journal of Business (July 1941) s. 299-304.

[15] Frank W. Taussig, Principles of Economics, 2nd Ed. (New York: The MacMillan Company, 1916) I, 312. Katso myös J.K. Upton, Money in Politics, 2nd Ed. (Boston: Lothrop Publishing Company, 1895) s. 69 ff.

[16] Pureva analyysi vaiheista joilla Amerikan hallitus takavarikoi kansan kullan ja siirtyi pois kultakannasta vuonna 1933, katso Garet Garrett, The People's Pottage (Caldwell, Idaho: The Caxton Printers, 1953) s. 15-41.

[17] Viime vuosina dollari on ollut yliarvostettu suhteessa muihin valuuttoihin, ja näin ollen dollari vuotaa pois Yhdysvalloista.

[18] Erinomainen keskustelu valuuttakursseista ja –kontrolleista, katso George Winder, The Free Convertibility of Sterling (London: The Batchworth Press, 1955).

[1] Viimeaikainen klassisen kultakannan tutkimus, ja sen aikaisen vaiheen romahduksen historia 1900-luvulla, katso Melchior Palyi, The Twilight of Gold, 1914-1936 (Chicago: Henry Regnery, 1972).

[2] Kriittisestä brittiläisestä virheestä ja sen seurauksista johtaen 1929 lamaan, katso  Lionel Robbins, The Great Depression ( New York: MacMillan, 1934).

[3] Cordell Hull, Memoirs (New York, 1948) I, 81. Katso myös Richard N. Gardner, Sterling-Dollar Conspiracy (Oxford: Clarendon Press, 1956) s. 141.

[4] Kaksiportaisesta kultamarkkinasta, katso Jacques Rueff, The Monetary Sin of the West (New York: MacMillan, 1972).